ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"21" травня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/63/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Деркач Т. Г., 
за участю секретаря судового засідання Джабраїлової В. В.,
розглянувши у судовому засіданні справу №916/63/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ” (02175, м. Київ, Харківське шосе, 56, код ЄДРПОУ 43236620);
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ” (68003, Одеська область, м.Чорноморськ, вул. Паркова, 48, офіс 129Н, код ЄДРПОУ 42437902);
про стягнення 554 987,50 грн

за участю представників сторін:
від позивача: Гудима І. Б.;
від відповідача: не з`явився;
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю “ЧОРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ” звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ” про стягнення 554 987,50 грн, з яких 540 108,00 грн безпідставно набуті кошти, 6 489,33 грн інфляційні втрати, 8 390,17 грн 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю “ЧОРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ” посилається на ст. 1212 ЦК України.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі
19.01.2026 суд відкрив провадження у справі № 916/63/26, постановив справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 12.02.2026 об 11:30.
У підготовчому засіданні 12.02.2026, за участю представника позивача, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, суд оголосив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 09.03.2026 о 12:30, із викликом учасників справи, проведення якого здійснити в режимі відеоконференції за участю представника позивача.
У підготовчому засіданні 09.03.2026, за участю представника позивача, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, суд оголосив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 23.03.2026 о 16:00, із викликом учасників справи у підготовче засідання, проведення якого здійснити в режимі відеоконференції за участю представника позивача.
23.03.2026 судове засідання не відбулось, у зв`язку з надходженням повідомлення про мінування будівлі суду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 призначено підготовче засідання на 20.04.2026 об 11:20.
В підготовчому засіданні 20.04.2026, за участю представника позивача, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 21.05.2026 о 10:00, із викликом учасників справи у підготовче засідання, проведення якого здійснити в режимі відеоконференції за участю представника позивача.
19.05.2026 за вх№17417/26 господарський суд одержав від позивача заяву, в якій позивач повідомив про наявність у прохальній частині арифметичної помилки у сумі стягнення.
У судовому засіданні 21.05.2026, за участю представника позивача, суд на підставі ст. 240 ГПК України проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.

Стислий виклад позиції позивача
19.06.2025 позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 540 108,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №830 від 19.06.2025 з відміткою банку про проведення платежу. Однак правова підстава для набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 540 108,00 грн відсутня, оскільки договір у будь-якій формі не укладався, жоден товар позивачу від відповідача не поставлявся, а між сторонами не існувало ніяких попередніх домовленостей, ані щодо поставки товару, ані щодо перерахування грошових коштів.
13.11.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію про повернення грошових коштів у розмірі 540 108,00 грн, однак вказані кошти повернуті не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Також позивач нарахував відповідачу 6 489,33 грн інфляційних втрат, 8 390,17 грн 3% річних.

Обставини справи встановлені судом 
19.06.2025 ТОВ «ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ» перерахувало на рахунок ТОВ «БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ» грошові кошти у розмірі 540 108 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №830 від 19.06.2025 з відміткою банку про проведення платежу. 
Як видно з платіжної інструкції №830 від 19.06.2025, в графі «призначення платежу: «Оплата за рибу зг. РАХ№112 від 19.06.2025 у сумі 450 090 грн, ПДВ 20% - 90 018,00 грн» 
Суд установив, що правова підстава для набуття ТОВ «БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ» грошових коштів у розмірі 540 108 грн відсутня, оскільки договір у будь-якій формі не укладався, жоден товар ТОВ «ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ» від відповідача не поставлявся, а між сторонами не існувало ніяких попередніх домовленостей, ані щодо поставки товару, ані щодо перерахування грошових коштів. 
ТОВ «ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ» за вих.№2/11/25 склало та направило на адресу ТОВ «БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ» претензію про повернення безпідставного майна, а саме - грошових коштів у розмірі 540 108 грн, перерахованих ТОВ «БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ», що підтверджується описом вкладення до листа та накладною № 0103285398200 від 13.11.2025.
За неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо повернення безпідставно набутих коштів, позивач нарахував і просить стягнути з відповідача 6 489,33 грн інфляційних втрат, 8 390,17 грн 3% річних.

Висновки суду
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 1212 ЦК України встановлено, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема договори та інші правочини.
Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ» вказує на те, що відповідачем було отримано кошти без належних на те йому правових підстав, а тому підлягали поверненню на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Отже, для вирішення даного спору необхідно з`ясувати правову природу статті 1212 Цивільного кодексу України, яка стосується зобов`язань, що виникають із безпідставного збагачення. Суд має встановити, чи відповідають обставини, виявлені під час розгляду справи, та вимоги, заявлені позивачем, конструкції та умовам цієї статті. Зокрема, слід визначити, чи наявне безпідставне збагачення та чи є підстави для повернення майна або відшкодування відповідно до принципів і норм, закладених у статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання невигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Результат аналізу статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Отже, для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, натомість важливий факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212– 1214 ЦК України).
Обов`язок набувача повернути безпідставно набуте майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція ст. 1212 ЦК України, як і загалом норм гл. 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів), від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала.
Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212– 1214 ЦК України).
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Суд встановив, що платіжною інструкцією від 19.06.2025 №830 ТОВ «ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ» перерахувало на користь ТОВ «БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ» 540 108,00грн із призначенням платежу: «Оплата за рибу зг. РАХ№112 від 19.06.2025р. у сумі 450 090 грн, ПДВ 20% 90 018,00 грн».
Втім, будь-яких доказів укладення між сторонами договору в письмовій формі, за яким у позивача виникло зобов`язання зі сплати вказаних коштів, матеріали справи не містять, і під час розгляду справи №916/63/26 відповідної обставини не встановлено.
При цьому, в статті 2, 13 Господарського процесуального кодексу України закріплений принцип змагальності господарського судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідач під час розгляду справи не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст. ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження існування між сторонами договірних відносин згідно яких позивач мав сплатити відповідачу грошові кошти у розмірі 540 180,00 грн.
За таких обставин, перерахована позивачем за платіжною інструкцією від 19.06.2025 №830 сума коштів у розмірі 540 180,00 грн є майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення 540 180,00 грн з відповідача.
Позивач заявив також до стягнення 6 489,33 грн інфляційних втрат, 8 390,17 грн 3% річних.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).
Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні втрати у розмірі 6 489,33 грн та 3% річних у розмірі 8 390,17 грн за період з 20.06.2025 до 25.12.2025.
При цьому, судом враховано, що у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22 Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду від 02.02.2021 у справі № 330/2142/16-ц та постановах Касаційного господарського суду від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 17.08.2021 у справі № 913/371/20 та від 27.03.2019 у справі № 905/1313/18, щодо моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, визначивши, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.
З цього моменту виникає передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
Перевіривши розрахунки, господарський суд дійшов висновку, що розрахунки здійснені арифметично правильно, а тому з ТОВ “БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ” на користь ТОВ “ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ” належить стягнути інфляційні втрати в розмірі 6 489,33 грн та 3% річних у розмірі 8 390,17 грн.
Щодо клопотання позивача про нарахування 3 % річних в остаточному розмірі відповідно до ч. 10 ст. 238 ГПК України, а саме - до моменту виконання рішення, суд зазначає, що за змістом ч. 10 ст. 238 ГПК України, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, суд може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Питання, пов`язані із правовою природою та призначенням частини десятої статті 238 ГПК України, досліджувала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 зазначила наступне:
- за загальним правилом, у справах про стягнення суд визначає конкретну суму до стягнення з відповідача у справі станом на момент ухвалення судового рішення за наслідками вирішення спору по суті (п. 95);
- правила частини десятої статті 238 ГПК України (частини десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення (п. 96);
- водночас такі повноваження суду є доволі обмеженими, оскільки суд не стягує конкретну суму відсотків або пені, а лише визначає їх порядок обрахунку; у цьому суд має керуватися не власним розсудом при виборі відсотків або пені, а визначати їх з огляду на матеріально-правові відносини між сторонами, з`ясовані ним за результатами судового розгляду; продовження нарахування таких відсотків або пені пов`язується винятково з фактом невиконання цього судового рішення та в разі його належного виконання право на таке нарахування припиняється (п. 98);
- зміст частини десятої статті 238 ГПК України (частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України) про те, що суд може зазначити в рішенні про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, дає можливість виснувати, що суд вчиняє такі дії на вимогу позивача. За власною ініціативою суд не може зазначити в рішенні про таке подальше нарахування відсотків або пені на майбутнє (п. 103);
- тож потрібно враховувати, що в абзац другий частини десятої статті 238 ГПК України (частині одинадцятій статті 265 ЦПК України) містить вказівки не судові, який ухвалює рішення, а органові, який виконуватиме судове рішення та здійснюватиме остаточний розрахунок відсотків чи пені, нарахованих судом на підставі абзацу першого частини десятої статті 238 ГПК України (частини десятої статті 265 ЦПК України). Саме абзац перший частини десятої статті 238 ГПК України та частина десята статті 265 ЦПК України визначають певне правило поведінки, обов`язкове для суду, і до того ж формулюють його із використанням сполучника «або», а саме: «Суд…, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення» (п. 124).
При цьому, суд виходить з того, що, по-перше, вказаною нормою передбачене лише право (не обов`язок) суду щодо зазначення у своєму рішенні про можливість додаткового нарахування пені або відсотків річних; по-друге, рішення суду не може ухвалюватися на майбутнє, як застереження від будь - яких порушень, рішення не може містити будь-яких умов, за яких воно буде виконуватись.
З урахуванням обставини даної справи, суд вважає, що вирішення питання щодо стягнення трьох процентів річних з простроченої суми боргу, права на які може виникнути у позивача у майбутньому, повинно віршуватися в окремому судовому провадженні із застосуванням норм законодавства, діючих на час виникнення порушеного права.
Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має зважено підходити до вибору процесуальних засобів, щоб це не призвело до порушення основоположних засад господарського судочинства та не призводило до порушення прав гарантованих Конституцією та законами України.
При застосуванні положень ч. 10 ст. 238 ГПК України, суд вважає за необхідне врахувати дії стягувача та боржника на час виникнення порушеного права, а не заздалегідь, тому підстав для визначення у рішенні відповідно до вимог ч. 10 ст. 238 ГПК України про нарахування трьох процентів річних до моменту виконання рішення без документального підтвердження факту сплати боргу, суд не вбачає.
Відтак, враховуючи, що наведена частина статті 238 ГПК України передбачає право а не обов`язок суду зазначити в рішенні про нарахування відсотків до моменту його виконання, а позовна заява не містить обґрунтування необхідності такого зазначення, враховуючи обставини справи, господарський суд не вбачає достатніх підстав для застосування під час ухвалення рішення по даній справі положень ч. 10 ст. 238 ГПК України.
Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є зокрема справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч.1 ст. 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У ст. 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
За наведених умов, господарський суд задовольняє позов повністю. 
Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БЛЕК СІ ЮНІОН ФІШІНГ КАМПАНІ” (68003, Одеська область, м.Чорноморськ, вул. Паркова, 48, офіс 129Н, код ЄДРПОУ 42437902) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЧЕРНОМОРКА НА ПРИЧАЛІ” (02175, м. Київ, Харківське шосе, 56, код ЄДРПОУ 43236620) 540 108,00 грн безпідставно набутих коштів, 6 489,33 грн інфляційних витрат, 8 390,17 грн 3% річних, 8 324,81 грн судового збору.
Наказ видати згідно зі ст. 327 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.
Повне рішення складено 22 травня 2026 р.

Суддя Т.Г. Деркач