ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/35959/24 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.
Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2024 року до Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 932390157188 від 25.04.2024 про відмову у поновленні виплати пенсії;
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не поновлення та невиплати пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області поновити виплату пенсії і виплатити одноразово недоплачені суми пенсії.
В обґрунтування вимог позивач посилається на протиправність та безпідставність відмови відповідачів в поновленні виплати пенсії з мотивів ненадання документів, які підтверджують статус біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, як такої, що є дискримінаційною та грубо порушує право на належні йому від держави Україна пенсійні виплати.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 932390157188 від 25.04.2024 про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо не поновлення та невиплати пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представником Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області подано апеляційну скаргу, в якій останній просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції прийнято рішення з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Зокрема, відповідач вказує, що заява ОСОБА_1 опрацьовувалась екстериторіально, в порядку єдиної черги завдань ГУ ПФУ в Одеській області та винесено відмову від 25.04.2024 № 932390157188, оскільки заявником не надані документи про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію місця тимчасового проживання/перебування за кордоном. Статтею 6 Конституції України визначено, що органи виконавчої влади здійснюють повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, до яких належить Пенсійний фонд України, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 КАС України.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Відповідно до фактичних обставин справи, 1 березня 2024 року позивач подав до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області заяву про поновлення виплати пенсії. До даної заяви було долучено наступні документи: ??заява від 2 лютого 2024 року; ??підтвердження, що особа жива, конверт; ???копія документів про отримання статусу біженця та внутрішнього документу, що посвічує особу; ???копія паспорта громадянина України; ??копія закордонного паспорту з візою; ??копія довіреності; ??заява про виплату пенсії або грошової допомоги.
Листом від 23 травня 2024 року № 1000-0202-8/87849 ГУ ПФУ у Київській області було направлено рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у поновленні виплати пенсії від 25 квітня 2024 року №932390157188.
Вказана відмова мотивована не наданням до заяви про призначення (поновлення) пенсії особи, документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію місця тимчасового проживання/перебування за кордоном.
На виконання зауважень до заяви, вказаних у рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову у поновленні виплати пенсії від 25 квітня 2024 року №932390157188, позивачем було направлено повторну заяву 12 червня 2024 року щодо поновлення виплати пенсії і долучено наступні документи: ??заява про виплату пенсії або грошової допомоги; ??підтвердження, що особа жива; ??копія документів про отримання статусу біженця та внутрішнього документу, що посвічує особу з перекладом; ??копія паспорта громадянина України; ??копія закордонного паспорту з візою.
ГУПФУ у Київській області листом від 25 червня 2024 року №1000-0202-8/110360 було повідомлено, що виплату пенсії призупинено з 1 березня 2023 року по причині неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд.
Повідомлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 25 квітня 2024 року прийнято рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, оскільки позивачем не надані документи про отримання тимчасового захисту або статусу біженця та реєстрацію місця тимчасового проживання/перебування за кордоном.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що позивач має право на отримання конституційної гарантії у вигляді пенсії, виплата якої була зупинена, а відмова пенсійного органу з наведених вище підстав є нічим іншим, як створення штучних перешкод для отримання позивачем своєї соціальної гарантії (пенсії).
За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів враховує наступне.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст.46 Конституції України).
Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003(далі - Закон №1058-IV).
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною 3 ст. 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерел формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
За приписами ст. 47 Закону № 1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до статті 49 Закону № 1058-VI виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2-1) за заявою пенсіонера про припинення виплати пенсії у зв`язку з тимчасовим проживанням за кордоном; 3) у разі смерті пенсіонера, визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим у встановленому законом порядку; 3-1) у разі надання пенсіонеру статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин"; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 4-1) у разі непроходження фізичної ідентифікації у випадках, передбачених законодавством; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
У разі виявлення недостовірних даних у документах та відомостях, на підставі яких було встановлено та/або здійснюється виплата пенсії, рішенням територіального органу Пенсійного фонду України розмір та підстави для виплати пенсії переглядаються відповідно до цього Закону без урахування таких даних.
Аналіз вищенаведених норм свідчить, що виплата пенсії припиняється лише на підставі відповідного рішення територіальних органів Пенсійного фонду або суду. При цьому, перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду України, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії лише у випадках, прямо передбачених законом.
Як свідчать матеріали справи, рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з підстав, визначених ст. 49 Закону №1058-IV, відповідачем не приймалось.
У межах спірних правовідносин, позивачу припинено виплату раніше призначеної пенсії у зв`язку з неотриманням пенсії протягом 6 місяців підряд, а саме у зв`язку із виїздом до Латвійської Республіки.
1 березня 2024 року позивач звернувся із заявою про призначення (поновлення) виплати пенсії, однак у її задоволенні було відмовлено з мотивів ненадання позивачем документів, які підтверджують статус біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту, як то передбачено пунктом 2.23 Порядку № 22-1.
Разом з цим, частина 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не містить такої підстави для зупинення виплати пенсії як «ненадання документів, які підтверджують статус біженця або особи, яка потребує тимчасового захисту».
Як встановлено судом, для поновлення виплати пенсії разом із заявою для осіб, які виїхали за кордон на постійне місце проживання, і є громадянами України додається паспорт громадянина України та документ про посвідчення факту, що фізична особа є живою.
Звертаючись до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії та паспортом громадянина України, позивачем було надано підтвердження, що особа жива від 1 лютого 2024 року, та вказано місце проживання громадянина України ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).
З наведеного слідує, що позивач проживає у Латвійській Республіці, при цьому таке проживання не пов`язане із необхідністю отримувати додатковий захист чи статус біженця внаслідок військових дій. Доказів зворотного матеріали не містять.
Відтак, безпідставними є доводи пенсійного органу про необхідність надання документів про отримання тимчасового захисту або статусу біженця.
За загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Так, положеннями частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено презумпцію неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, згідно якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування у спорі покладено на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Водночас суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття рішень, що містять невмотивовані висновки або обґрунтовані загальними фразами, а не конкретними аргументами, що повинні містити відповідь на ключові питання, за яких виник спір. Тому негативне для особи рішення повинно бути належним чином вмотивоване.
За змістом частин 1 і 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Виходячи зі змісту апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що остання не містить жодних обґрунтувань щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, а лише виклад обставин справи, які зазначені у рішенні суду.
Колегія суддів зазначає, що згідно частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В даному випадку апелянтом у апеляційній скарзі не зазначено жодних доводів щодо заявлених позивачем вимог про зобов`язання відповідача поновити пенсію.
Оскільки у апеляційній скарзі відсутні доводи щодо зазначеної позовної вимоги, колегія суддів не вважає за потрібне надавати оцінку висновкам суду першої інстанції в цій частині.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 березня 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов 

І.О. Грибан