Справа № 523/3845/26
Провадження №2/523/3994/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" травня 2026 р. м.Одеса 
Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді – Кисельова В.К.
при секретарі – Дзюби Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення відшкодування за невиконання судового рішення, -
В С Т А Н О В И В
Підстави заявлених позовних вимог.  
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН Фінанс» (надалі ТОВ «ВІН Фінанс») звернулося до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 3% річних від суми заборгованості 285 095 гривень 34 копійки за несвоєчасне виконання рішення суду щодо відшкодування грошового зобов`язання за кредитним договором в період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.
В обґрунтування позову, ТОВ «ВІН Фінанс» посилалося нате, що 18 грудня 2007 року між Приватним акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/79790/74/87054 відповідно до якого банк надав відповідачці кредит в загальній сумі 112 665 доларів США строком до 18 грудня 2027 року, який вона зобов`язалася повернути, згідно умов договору.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконувала, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року, яке набрало законної сили, з відповідачки на користь ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» було стягнуто борг за договором кредиту в загальній сумі 155 105, 91 доларів США, що було еквівалентно 1 235 945 гривень 93 копійки. 
21 січня 2016 року ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» уклав з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір про відступлення прав вимоги №240/ФК-16, згідно умов якого, право вимоги за вказаним вище кредитним договором до ОСОБА_1 , перейшло до нового кредитора ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке 25 липня 2024 року на підставі рішення загальних зборів учасників і Наказу №55-к від 25 липня 2024 року, змінило своє найменування на ТОВ «ВІН Фінанс». Зазначений факт відступлення прав вимоги до ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором був підтверджений ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси по справі №1527/2-4495/11.
Оскільки рішення суду ОСОБА_1 не виконувалось в період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, вважають що у них виникло право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення грошового зобов`язання, яке є триваючим правопорушенням. 
Позиція відповідача.
27 березня 2026 року відповідачка і її представник подали до канцелярії суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому заперечували проти позовних вимог і просили в їх задоволенні відмовити. В обгрунтування невизнання позовних вимог вони посилалися на те, що позивачем не надано доказів відступлення права вимоги ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» ТОВ «ВІН Фінанс» за кредитним договором №014/79790/74/87054 від 18 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 , тому на їхню думку позивач не має правових підстав звертатися до суду з цим позовом. 
Крім того, відповідачка і її представник зазначили, що дійсно Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року по справі №1527/2-4495/11 з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно було стягнуто борг за договором кредиту в розмірі 155 105, 91 доларів США (еквівалент 1 235 945 гривень 93 копійки), в тому числі борг за кредитом 122 369,50 доларів США, за відсотками 15 908,01 доларів США, пеня по кредиту 1 734,13 доларів США, пеня по відсотках 15 094,27 доларів США та понесені судові витрати в розмірі 1 820 гривень.
19 листопада 2013 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського МУЮ було відкрито виконавче провадження №40800060, щодо примусового виконання Рішення суду від 19 березня 2012 року. В ході проведення виконавчих дій відносно боржника ОСОБА_1 було звернуто стягнення на нерухоме іпотечне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , про що державний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки. Після цього виконавчий лист Другим Суворовським відділом ДВС був повернутий стягувачу 24 грудня 2014 року на підставі п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в попередній редакції Закону). Згідно листа №44318 від 23 березня 2026 року Пересипського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1527/2-4495/11 виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 03 квітня 2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Райфайзен Банк Аваль» або інших юридичних осіб, не перебуває. 
Згідно ч. 1 ст. 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Дійсно, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року відповідачкою ОСОБА_1 в повному обсязі не виконано. Однак, на примусовому виконання не перебуває з 24 грудня 2014 року. 
Тому вважають, що строк пред`явлення виконавчого листа №1527/2-4495/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райфайзен Банк Аваль» присудженої суми заборгованості збіг відповідно до ч.1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час вчинення виконавчих дій). 
Також вважають, що факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконання в органах державної виконавчої служби в сукупності з пропуском строку пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню. Тому вимога про стягнення з відповідачки 3% річних не грунтується на вимогах закону і є безпідставною. 
Пояснення сторін в судовому засіданні.
В судове засідання представники позивача не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. 
Представник відповідача в судове засідання подала заяву, відповідно до якої просила розглянути справу її відсутність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Встановлені судом обставини справи та відповідні правовідносини. 
Судом встановлено, що 18 грудня 2007 року між Акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014/79790/74/87054, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 112 665 доларів США строком до 18 грудня 2027 року з зобов`язанням його повернення та відсотків за користування згідно встановленого графіку.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором порушувала, Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року по цивільній справі №1527/2-4495/11, позов АТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором кредиту було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь АТ «Райфайзен Банк Аваль» суму боргу за договором кредиту № 014/79790/74/87054 в розмірі 155 105,91 доларів США (еквівалент 1 235 945 гривень 93 копійки), в тому числі борг за кредитом 122 369,50 доларів США, за відсотками 15 908,01 доларів США, пеня по кредиту 1 734,13 доларів США, пеня по відсотках 15 094,27 доларів США та понесені судові витрати в розмірі 1 820 гривень. 
19 листопада 2013 року Другим Суворовським відділом державної виконавчої служби Одеського МУЮ було відкрито виконавче провадження №40800060, щодо примусового виконання Рішення суду від 19 березня 2012 року. В ході проведення виконавчих дій відносно боржника ОСОБА_1 було звернуто стягнення на нерухоме іпотечне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , про що державний виконавець склав акт про реалізацію предмета іпотеки. Після цього виконавчий лист Другим Суворовським відділом ДВС був повернутий стягувачу 24 грудня 2014 року на підставі п.8 ч.1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21 квітня 1999 року, який діяв на то час, а саме: Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно;).
Виконавчий лист Другим Суворовським ВДВС Одеського МУЮ повернуто стягувачу 24.12.2014 р. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в попередньої редакції Закону). 
Представником відповідача надано копію листа за вих. №44318 від 23.03.2026 р., на примусовому виконанні Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Одеського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1527/2-4495/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 03.04.2013 р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» або інших юридичних осіб, не перебуває. 
Доказів того, що з 24.12.2014р. були про відкриті виконавчі провадження за вищевказаним рішенням суду позивачем не надано. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV інші виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. 
Згідно ч. 3 ст. ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. 
Отже, пред`явити повторно до виконання виконавчий документ позивач мав можливість в строк до 24.12.2015р.. 
Так, згідно ч. 1 ст. 12 чинної редакції Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Згідно ч.4 ст. 12 строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Доказів того, що ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» звертався до суду із заявами про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання позивачем не надано. 
21 січня 2016 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» і ТОВ «ФК Довіра та гарантія» було укладено Договір про відступлення права вимоги №240/ФК-16, згідно якого до ТОВ «ФК Довіра та гарантія», як до нового кредитора, перейшло право вимоги боргових зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором №014/79790/74/87054 від 18 грудня 2007 року, що також було підтверджено ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі №1527/2-4495/11, які досліджені в судовому засіданні та приєднані до справи.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27.10.2016р. було замінено сторону стягувача за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.03.2012 року по справі 1527/2-4495/11 з публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»».
25 липня 2024 року на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», протоколом №1706 та Наказом №55-к від 25 липня 2024 року було прийнято рішення про зміну найменування ТОВ «ФК Довіра та гарантія» на ТОВ «ВІН Фінанси», що підтверджується випискою з ЄДР №140801500422 від 26 липня 2024 року.
Статтею 512 ч.1 п.1 ЦК України передбачено, що однією з підстав зміні кредитора у зобов`язанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем надано усі належні та допустимі докази про набуття ним прав вимоги з ОСОБА_1 за кредитним договором №014/79790/74/87054 від 18 грудня 2007 року, які перейшли від первісного кредитора АТ «Райфайзен Банк Аваль» 21 січня 2016 року.
В той же час, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог з наступних підстав. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.
При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
В указаній справі, виснувавши про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.
У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено такий правовий висновок: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3 % річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги. Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.».
Велика Палата Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 754/511/23 погодилася з наведеними висновками, з огляду на таке.
У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим.
Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Разом з тим, згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 вказала, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Суд, перевіряючи питання дотримання строків у даній справі враховує, що строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Як установлено судом у цій справі, виконавчий лист Другим Суворовським ВДВС Одеського МУЮ повернуто стягувачу 24.12.2014 р. на підставі п. 8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в попередньої редакції Закону). 
Представником відповідача надано копію листа за вих. №44318 від 23.03.2026 р., на примусовому виконанні Пересипського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Одеського Міжрегіонального управління Міністерства юстиції України виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1527/2-4495/11, виданого Суворовським районним судом м. Одеси від 03.04.2013 р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» або інших юридичних осіб, не перебуває. 
Доказів того, що з 24.12.2014р. були про відкриті виконавчі провадження за вищевказаним рішенням суду позивачем не надано. 
В той же час, з відомостей відкритої бази даних АСВП вбачається відсутність виконавчих проваджень з виконання вищевказаного документа. Тобто, виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся, доказів пред`явлення до виконання виконавчого листа Первісним кредитором, відкриття виконавчого провадження раніше за дату початку функціонування АСВП позивачем суду не надано.
У п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент прийняття постанови про повернення виконавчого листа стягувачу вказано, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
Проте, відповідно до частин 1, 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Таким чином, з огляду на положення п. 5 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа у справ ііз прийняттям Закону № 1404-VIII продовжився до 24.12.2017р., та сплив 25 грудня 2017 року.
Тобто, з моменту закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання до моменту звернення до суду з позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України за невиконання рішення суду минуло близько 9 років. 
Вказаний строк, на думку суду, був достатнім, аби ТОВ «Він Фінанс» ініціювало питання про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, проте, таке питання не було ініційовано ані первісним Стягувачем, ані його правонаступником. 
Таким чином, ураховуючи те, що строк пред`явлення виконавчого листа закінчився, а існування будь-яких обставин, які б свідчили про переривання строку пред`явлення виконавчого листа, зупинення або поновлення такого строку позивачем не доведені, беручи до уваги те, що з моменту пропуску строку пред`явлення виконавчого листа до виконання минуло близько 9 років та протягом вказаного строку стягувачем питання про поновлення вказаного строку не ініціювалось, будь-яких рішень про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання не приймалося, суд вважає, що вимога про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат в цьому конкретному випадку не може бути застосована, оскільки порушує принцип правової визначеності, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 2 частини 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Отже, враховуючи відмову у позові, судові витрати у справі покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, - 

ВИРІШИВ: 

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (код ЄДРПОУ: 38750239, адреса: вул. Авіаконструктора Сікорського, буд.8, м.Київ, 04112) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) про стягнення збитків в якості відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 1527/2-4495/11 у розмірі – 111133,56 грн, судового збору у розмірі – 2662,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу – 7000 грн. – залишити без задоволення у повному обсязі. 
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя В.К. Кисельов

Повний текст рішення складено та підписано 25.05.2026