Сквирський районний суд Київської області

Справа № 376/3830/25 
Провадження № 2/376/703/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Сквирський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Батовріної І.Г.
за участю секретаря Литвинчук М.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовує тим, що 03.06.2025 року з ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 03.06.2025-100002823. За яким ТОВ «Споживчий центр» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 5 500,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався протягом 168 днів повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами. ТОВ «Споживчий центр» виконав своє зобов`язання за кредитним договором та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5 500,00 грн. 07.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 7 900 грн.. 19.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 9 200 грн.. 25.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 10 400 грн.. Відповідач належним чином не виконував грошові зобов`язання, тому у нього виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 490,90 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту за основною сумою боргу у розмірі 9 910 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 11 695,90 грн., заборгованість по комісії (пов?язаної з наданням кредиту) у розмірі 125 грн., заборгованості по додатковій комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) у розмірі 1 560 грн. та неустойки у розмірі 5 200 грн.. Відповідач відмовляється добровільно сплатити заборгованість, а тому ТОВ «Споживчий центр» просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 28 490,90 грн. та судові витрати по справі. 
Ухвалою суду від 13.02.2026 р. провадження у вказаній справі відкрито та постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
27.04.2026 р. через канцелярію суду відповідач подав заяву у якій вказав, що позовні вимоги він не визнає та заперечує проти їх задоволення. В обґрунтування вказав, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості, її розмір та період за який слід розраховувати заборгованість. Окрім того позивач не підтвердив яку частину тіла кредиту та відсотків за його користування була сплачена відповідачем. Вказує, що заявлені позивачем сум основного боргу та відсотки не ґрунтуються на умовах договору і наданому позивачем розрахунку. Зазначає, що вимога про стягнення комісії у розмірі 1 685 грн. задоволенню не підлягає, оскільки положення кредитного договору про встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними. Вказує, що забороняється нарахування і стягнення неустойки у період воєнного стану. 
07.05.2026 р. через систему «Електронний суд» представник позивача подала відповідь на відзив у якому зазначила, що кредитний договір укладений у відповідності до положень Закону України «Про електронну комерцію». Вказує, що відповідачем на спростування не отримання грошових коштів не надано виписку по рахунках відкритих в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу. Зазначає, що проценти за користування грошовими коштами були нараховані правомірно та у відповідності до умов договору та положень чинного законодавства. Вказує, що оскільки відповідач здійснював дії спрямовані на погашення заборгованості то він у свою чергу визнає наявність боргу. Відповідач у свою чергу не долучив власного розрахунку заборгованості на спростування розрахунку здійсненого позивачем. Зазначає, що нарахування комісії не суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування», окрім того своїм підписом на договорі відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, у тому числі й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов?язується їх виконувати. Вказує, що Законом України №3498-ІХ від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» були внесені зміни до ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема до Прикінцевих та Перехідних положень, а саме з 24.01.2024 року кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов?язання, а тому нарахування та стягнення неустойки є правомірним. На підставі викладеного просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
26.05.2026 р. через канцелярію суду відповідач подав заяву у якій вказав, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі та заперечує проти їх задоволення. В обґрунтування не визнання поклав ідентичні заперечення викладені ним у заяві від 27.04.2026 р..
Представник позивача у судове засідання не з?явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у відповіді на відзив просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити вимоги у повному обсязі.
Відповідач у судове засідання не з?явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, подав заяву у якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 03.06.2025 р. ТОВ «Споживчий центр» уклав з ОСОБА_1 кредитний договір № 03.06.2025-100002823. За умовами якого ТОВ «Споживчий центр» зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 5 500 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався протягом 168 днів повернути кредит та сплатити відсотки за користування грошовими коштами (а.с.29-35). 
Відповідно до п. 6. Процентна ставка "Стандарт" – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Згідно з п. 7. Процентна ставка "Економ" - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0.5% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт". Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку.
Відповідно до п. 12 договору денна процентна ставка становить 0,91 % (а.с. 32).
Згідно з п. 8. Комісія, пов`язана з наданням Кредиту – 5% від суми Кредиту та дорівнює 275 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми Кредиту на розмір Комісії у відсотковому значенні. Нараховується Кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно Графіку платежів.
Відповідно до п. 9. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості – 275 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом.
Вказаний договір підписаний відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором Е533.
07.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору № 03.06.2025-100002823 відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 7 900 грн.. Всі інші умови кредитного договору залишилися без змін (а.с. 36-38).
Вказаний додатковий договір від 07.06.2025 року підписаний відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором К826.
19.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору № 03.06.2025-100002823 відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 9 200 грн.. Всі інші умови кредитного договору залишилися без змін (а.с. 40-42).
Вказаний додатковий договір від 19.06.2025 року підписаний відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором К895.
25.06.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір до кредитного договору № 03.06.2025-100002823 відповідно до умов якого сторони збільшили суму кредиту до 10 400 грн.. Всі інші умови кредитного договору залишилися без змін (а.с. 45-47).
Вказаний додатковий договір від 25.06.2025 року підписаний відповідачем шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором К366.
ТОВ «Споживчий центр» виконав своє грошове зобов`язання та надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 500,00 грн. Вказана обставина підтверджується квитанцією до платіжної інструкції № 20243-1391-223605975 від 04.06.2025 р. (а.с.53).
Відповідно до довідки – розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором № 03.06.2025-100002823 заборгованість ОСОБА_1 становить 28 490,90 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту за основною сумою боргу у розмірі 9 910 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 11 695,90 грн., заборгованість по комісії (пов?язаної з наданням кредиту) у розмірі 125 грн., заборгованості по додатковій комісії (за обслуговування кредитної заборгованості) у розмірі 1 560 грн. та неустойки у розмірі 5 200 грн.. (а.с. 48).
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналогічні положення містить норма ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування».
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.
Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.
Виходячи з наведених положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем 03.06.2025 року було укладено в електронній формі кредитний договір № 03.06.2025-100002823 з ТОВ «Споживчий центр» на суму кредиту 5 500 грн. та додаткові договори. 
Доказів про те, що персональні дані відповідача (копія паспорта громадянина України, ідентифікаційний номер) були використані ТОВ «Споживчий центр»для укладення договорів від його імені, відповідачем до суду не надано. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався, як і не оскаржував правомірність (дійсність) укладених договорів. Окрім того відповідач не спростував того факту, що на мобільний номер НОМЕР_1 не надходили одноразові ідентифікатори та, що вказаний номер йому не належить, зважаючи на те, що вказаний мобільний номер вказував і сам відповідач у поданих до суду заявах.
Також суд враховує, що відповідач частково погашав наявну у нього заборгованість, що у свою чергу свідчить про вчинення ним конклюдентних дій на визнання вказаного договору укладеним.
Вказане узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) та у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц.
Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Відповідно до пункту 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
При цьому, порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема можливий за рішенням суду - ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Отже, документи про рух коштів клієнта по рахунку, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та відповідно до ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Таким чином, позивач не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
Оскільки, ТОВ «Споживчий центр» є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, а саме надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, ним при зверненні до суду не було надано будь-який бухгалтерський документ по рахунку ОСОБА_1 чи будь-яких документів отримання чи використання відповідачем кредитних коштів.
У зв`язку з наведеним квитанцію до платіжної інструкції № 20243-1391-223605975 від 04.06.2025 року про перерахування коштів, яка міститься в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, як доказ перерахування грошових коштів за кредитним договором (а.с. 53).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 травня 2024 року, справа №381/1647/21.
Представник позивача у позовній заяві вказував, що видача коштів відповідачу підтверджується квитанцією про перерахунок коштів від 04.06.2025, 07.06.2025, 19.06.2025 та 25.06.2025 р., у той же час матеріали справи не містять та представником позивача не надано квитанцій за 07.06.2025 р., 19.06.2025 р. та 25.06.2025 р. про перерахування відповідачу грошових коштів у сумі 2 400 грн., 1 300 грн. та 1 200 грн. відповідно, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 500 грн., яку суд вважає доведеною.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22 квітня 2024 року у справі № 559/1622/19, на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
Посилання відповідача, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є чітким, зрозумілим, зокрема невідомі періоди розрахунку, дата здійснення такого розрахунку, суд відхиляє, оскільки ненадання позивачем детального розрахунку не порушило принцип змагальності сторін та право відповідача на захист, оскільки усі вихідні дані, необхідні для перевірки нарахованої позивачем заборгованості наявні в умовах укладеного договору та не потребують здійснення складних математичних розрахунків.
Довідка-розрахунок заборгованості сумнівів у суду не викликає.
Договір містить зазначення відсоткової ставки, з чим відповідач погодився при підписанні договору. А сама довідка-розрахунок заборгованості, яку додано до позову, виходячи із зазначених в ній сум, свідчить про дотримання кредитором як періоду нарахування процентів, так і використання розміру процентної ставки за визначеними умовами договору.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.
Перевіряючи вказану довідку – розрахунок на предмет повноти та правильності, суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що вимоги про стягнення тіла кредиту задоволені частково, відсотки за користування грошовими коштами теж підлягають зменшенню.
Відповідно до п. 6. Процентна ставка "Стандарт" – фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом перших 7 чергових періодів користування кредитом, зазначених у графіку платежів. 
Згідно з п. 7. Процентна ставка "Економ" - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 0.5% за 1 (один) день користування Кредитом, яка застосовується протягом чергових періодів, наступних за черговими періодами, в яких застосовується процентна ставка "Стандарт". 
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками у розмірі 7 315 грн. (5 390 грн. за 7 чергових період, які обраховувалися за ставкою 1 % за кожен день та 1 925 грн. за 5 чергових період, які обраховувалися за ставкою 0,5 % за кожен день).
Щодо стягнення заборгованості за комісією та неустойкою суд зазначає наступне.
У вказаному договорі сторонами було погоджено сплату комісії. Пунктами 8, 9 визначено, що комісія пов`язана з наданням кредиту - дорівнює 275 грн. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості - 275 грн. у кожному з 3 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом.
Розглядаючи питання про правомірність нарахування комісій, суд вважає за необхідне розмежувати їхню правову природу з огляду на умови договору та чинне законодавство. Встановлена договором одноразова комісія за надання кредиту в розмірі 275 грн. є правомірною, оскільки вона покриває витрати фінансової установи на організацію оперативного безготівкового перерахування коштів споживачу через сторонні платіжні сервіси, що повністю узгоджується зі статтями 1 та 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Разом з тим, вимога про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1 560 грн. не підлягає задоволенню. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, якщо у кредитному договорі не зазначено та кредитодавцем не надано доказів погодження зі споживачем чіткого переліку додаткових або супутніх послуг, які надаються безпосередньо на користь клієнта і за які встановлюється щомісячна чи періодична плата, такі умови договору щодо обслуговування є нікчемними (правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21). Дії з інформаційного супроводу, надання підтримки по телефону, доступу до особистого кабінету чи нагадування про дату платежу здійснюються фінансовою установою у власних інтересах або на виконання імперативних вимог закону щодо безкоштовного інформування споживача про стан заборгованості принаймні один раз на місяць. Будь-які договірні положення, які обмежують права споживача порівняно із Законом України «Про споживче кредитування» або встановлюють плату за послуги, що мають надаватися безоплатно, є нікчемними в силу статей 11 та 12 цього Закону, тому в стягненні 1 560 грн. комісії за обслуговування слід відмовити.
У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022, доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, зокрема, пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Зазначена норма закріплена у пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та є імперативною гарантією захисту права громадян в охоронних правовідносинах (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22).
На підставі наведеного в задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки слід відмовити.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 12 940 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту за основною сумою боргу у розмірі 5 500,00 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 7 315 грн. та заборгованості по комісії за надання кредиту у розмірі 125 грн..
Щодо судових витрат.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
ОСОБА_1 , відповідач по справі, є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 від 10.10.2018 р..
Таким чином витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача, враховуючи те, що відповідач звільнений від сплати судового збору.
На підставі викладеного та керуючись, ч.1 ст.526, ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, ч.1 та ч.2 ст.141, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ст. 352, ст. 354 ЦПК України, Законом України «Про електронну комерцію» суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» ЄДРПОУ 37356833, м. Київ вул. Саксаганського, 133 А - заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 940 (дванадцять тисяч дев?ятсот сорок) грн. 00 коп..
Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.
У задоволені решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Батовріна