ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року
м. Харків
справа № 642/857/25
провадження № 22-ц/818/2122/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,
суддів - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
учасники справи:
позивач та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,
відповідач та третя особа за зустрічним позовом - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Купровська Яна Миколаївна,
треті особа за зустрічним позовом - державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради Гетьман Павло Сергійович, державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Харківської міської ради Прокопенко Олеся Олегівна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2025 року ухваленого у складі судді Балабая С.С.,
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Яни Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33598138 від 27 січня 2017 року, на підставі якого внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157412663101, за ОСОБА_2 ; визнання іпотеки такою, що припинена за Договором іпотеки від 01.10.2010 року, укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. і зареєстрованим в реєстрі за № 3439; просив припинити обтяження іпотекою реєстраційний номер обтяження: 55096347 в Державному реєстрі іпотек щодо Квартири власником та зняти заборону відчуження на Квартиру реєстраційний номер обтяження: 55096330 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
В обґрунтування позову зазначено, що 01.10.2010 року між позивачем, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований у реєстрі за № 3437. Згідно з умовами договору Позикодавець передала Позичальнику валютні цінності у вигляді та в натурі у сумі 13 180 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути їх не пізніше 01 жовтня 2012 року.
У той же день, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, між сторонами було укладено Іпотечний договір, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 3439. За цим договором ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 Квартиру, яка належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2009 року. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом накладено заборону на відчуження предмета іпотеки, про що внесено запис за № 3440.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.06.2013 року у справі № 642/3233/13-ц позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики було частково задоволено: з ОСОБА_1 стягнуто 748 560,58 грн та судовий збір. Однак рішенням апеляційного суду Харківської області від 12.01.2016 року це рішення було змінено та визначено до стягнення 233 715,32 грн, у тому числі основний борг, проценти, 3 % річних та пеня, а також 2 337,15 грн судового збору.
12.02.2016 року позивач виконав рішення апеляційного суду повністю, передавши Відповідачу відповідну суму, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від тієї ж дати.
Незважаючи на це, відповідач повторно звернулася до суду з позовом про стягнення процентів, 3 % річних та неустойки. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.06.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27.04.2017, позовні вимоги задоволено частково: стягнуто 331 507,34 грн.
У подальшому з витягу з Державного реєстру речових прав від 27.01.2017 позивачу стало відомо, що право власності на Квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення приватного нотаріуса Купровської Я.М. індексний № 33598138 від 27.01.2017. Позивач оскаржив це рішення нотаріуса, проте постановою Верховного суду від 09 вересня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування запису відмовлено.
29.08.2017 року ОСОБА_1 також звернувся до поліції із заявою про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 190 КК України, за фактом незаконних дій ОСОБА_2 та нотаріуса Купровської Я.М., що призвело до відкриття кримінального провадження № 12017220510002488 від 07.10.2017.
Позивач зазначає, що основне зобов`язання за договором позики було виконано ним 12.02.2016 року, що підтверджується відповідною нотаріальною заявою. Відтак, відповідно до ст. ст. 598–599 ЦК України, а також з огляду на похідний характер іпотеки (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»), іпотека є припиненню у зв`язку з припиненням основного зобов`язання. Оскільки відповідач не повідомила нотаріуса та державного реєстратора про виконання забезпеченого зобов`язання, у реєстрах досі містяться записи про обтяження, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом.
В березні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила скасувати рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Гетьмана Павла Сергійовича від 03.04.2019 року, 14:11:53, індексний номер: 46282660, про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 року по справі № 642/19/18; скасувати Рішення державного реєстратора Департаменту реєстрації Харківської міської ради Прокопенко Олесі Олегівни від 21.05.2024 року, 09:55:08, індексний номер: 73228972, про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Дублікату, 19.05.2015 року виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А. за реєстровим № 1422, Договору купівлі-продажу, 11.06.2009 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л. А. за реєстровим № 4240.
Зустрічний позов мотивований тим, що наведені ОСОБА_1 у первісному позові обставини суперечать фактам, встановленим у справі № 642/19/18, що мають преюдиційне значення для цієї справи. Верховний Суд, дослідивши обставини правовідносин сторін, встановив законність реєстрації ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру на підставі реалізації застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого договором іпотеки від 01.10.2010 року та зробив висновок про законність набуття нею права власності на предмет іпотеки. З урахуванням наведеного відповідач вважає необхідним захистити свої речові права та підтвердити правомірність набуття нею права власності на спірне нерухоме майно шляхом скасування неправомірної реєстрації права власності на Квартиру за ОСОБА_1 ..
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано іпотеку за іпотечним договором від 01.10.2010, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим 01.10.2010 приватним нотаріусом Харківського міськового нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрованим в реєстрі за номером 3440, такою, що припинена.
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивачем доведено та судом встановлено факт повного виконання боржником зобов`язань, тому, іпотека як забезпечувальне зобов`язання автоматично припинилася, і для цього не вимагається будь-яких додаткових дій з боку боржника чи кредитора. Щодо позовних вимог про виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, то вони задоволенню не підлягають, оскільки є неефективним способом захисту порушених прав власника майна. У випадку наявності рішення суду нотаріус сам повинен відповідно до вимог закону зняти заборону відчуження майна та провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також - припинити інше речове право (іпотеку). Заявлені у зустрічному позову вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на Квартиру за незаконним володільцем не є ефективним для відновлення його права. Якщо позивач за зустрічним позовом вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, посилається на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновкі суду фактичним обставинам у справі та як наслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права. Просить рішення суду в частині часткового задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та відмови в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позову первісного позивача та задовольнити зустрічну позовну заяву. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що є таке що набрало законної сили рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2016 у справі № 642/551/16 – ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 за період з 11 квітня 2013 по 27 січня 2016 проценти за користування коштами в сумі 138165,48 грн, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу у розмірі 27588,19 грн, та неустойка за період з 27 січня 2015 по 27 січня 2016 в сумі 165753,67 грн, а всього 331507,34 грн.Зазначене рішення суду ОСОБА_1 не виконано. За змістом пункту 8 договору іпотеки іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки а також витрат пов`язаних з продажем предмета іпотеки. Проте суд на зазначені умови договору уваги не звернув та помилково вважав, що іпотека припинилась. Крім цього постановою Верховного Суду від 27 січня 2017 року встановлена законність реєстрації ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру на підставі реалізації застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченого договором іпотеки від 01.10.2010 року та зроблено висновок про законність набуття нею права власності на предмет іпотеки. Тому реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_1 є протиправною та порушує належне ОСОБА_2 право власності. Остання вважає, що обраний нею спосіб захисту – скасування рішень держаних реєстраторів є ефективним, оскільки призведе до поновлення її права власності порушеного ОСОБА_1 . Одночасно апелянт просить застосувати до позовних вимог первісного позивача строк позовної давності. Посилається на те, що від моменту остаточного вирішення Верховним судом справи № 642/19/18-ц та розв`язання спору за позовом ОСОБА_1 , тобто з 27 січня 2017 року ОСОБА_2 відкрито володіла квартирою, повною мірою реалізуючи весь спектр складових свого права власності і жодних претензій у зв`язку з невизнанням або оспорюванням її прав на квартиру від нього не надходило. Таким чином строк позовної давності за позовом ОСОБА_1 сплив у лютому 2020 року, в той час як він звернувся до суду з позовом у дійсній справі лише у лютому 2025 року. 
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що 01.10.2010 року між сторонами у справі та було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав у борг грошову суму в розмірі 13 180,00 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 01 жовтня 2012 року згідно з графіком.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики 01 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 8 іпотечного договору від 01 жовтня 2010 року іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.
У цьому пункті, зокрема, зазначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі згідно Закону України «Про іпотеку», включаючи сплату усіх процентів, відшкодування завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також пов`язаних з продажем предмета іпотеки.
Пунктом 11 іпотечного договору передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усуненння порушення зобов`язання Договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом Договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин: а) набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Підписанням договору іпотекодавець засвідчує, він надає іпотекодерждателю згоду на набуття права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за власним одноосібним письмовим рішенням іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність. Іпотекодавець підписанням договору засвідчує про наявність будь-яких інших документів, крім договору та письмового рішення іпотекодержателя набути предмет іпотеки у власність, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Ці документи є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності; б) продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець шляхом підписання цього Договору надає іпотекодерждателю право укласти такий договір за ціною, яка встановлена за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем на момент укладення договору або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії ( т. 1 а.с. 195 – 196).
Вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 1999 року.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 червня 2013 року у справі № 642/3233/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2010 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 748 560,58 грн та судовий збір – 3 441,00 грн
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року вказане судове рішення суду першої інстанції було змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 – 233 715,32 грн, з яких: основний борг за договором позики – 105 347,74 грн; проценти за користування грошовими коштами – 20 366,16 грн; 3 % річних від простроченої суми – 2 653,68 грн; пеня – 105 347,74 грн) та судовий збір – 2 337,15 грн.
12.02.2016 року на виконання вказаного судового рішення суду апеляційної інстанції грошові кошти в указаному розмірі ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у повному обсязі, що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2017 року, у справі № 642/551/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування позикою, 3 % річних та неустойки, позовні вимоги було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти за користування коштами за період з 11 квітня 2013 року по 27 січня 2016 року в сумі 138 165,48 грн, 3 % відсотки річних від простроченої суми –27 588,19 грн, неустойку за період з 27 січня 2015 року по 27 січня 2016 року – 165 753,67 грн, усього – 331 507,34 грн.
11.10.2016 року ОСОБА_2 направила вимогу ОСОБА_1 про сплату боргу за договором позики, з урахуванням рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 червня 2016 року, у розмірі 568 870,89 грн та виселення з предмета іпотеки .
27.01.2017 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Я. М. від 27 січня 2017 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. 
В подальшому позивач оскаржив це рішення нотаріуса та постановою Харківського апеляційного суду від 20 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Я. М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33598138 від 27 січня 2017 року, на підставі якого внесено запис про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157412663101, за ОСОБА_2 . Визнано протиправними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Я. М., які виразилися у внесенні запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення, індексний номер: 33598138 від 27 січня 2017 року. Скасовано запис про право власності на квартиру загальною площею 35,5 кв. м, житлова площа 19,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1157412663101, за ОСОБА_2 , який був внесений на підставі рішення індексний номер: 33598138 від 27 січня 2017 року.
03.04.2019 державний реєстратор ДР ХМР Гетьман П.С. прийняв рішення за індексним номером №46282660 про скасування права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі Постанови Харківського апеляційного суду від 20 березня 2019 року.
21.05.2024 року державний реєстратор ДР ХМР Прокопенко Олеся Олегівна прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №73228972 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі дублікату виданого 19.05.2015 року ПН ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим №1422, договору купівлі продажу 11.06.2009 року посвідченого ПН ХМНО Гібадуловою Л.А. за реєстровим №4240.
Постановою Верховного суду від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Купровської Яни Миколаївни, третя особа – ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування запису відмовлено.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту не лише укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У частині першій статті 598 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статті 1 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон) зазначено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Статтею 17 Закону встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідним від основного зобов`язання.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16; від 14 листопада 2018 року в справі № 500/4127/16-ц; від 06 серпня 2020 року в справі № 337/1000/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 569/14282/19, від 07 липня 2021 року в справі № 756/13164/18.
З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2010 року між ОСОБА_1 як позичальником та ОСОБА_2 як позикодавцем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., відповідно до умов якого позикодавець передала, а позичальник отримав у борг грошову суму в розмірі 13 180,00 доларів США, яку зобов`язався повернути не пізніше 01 жовтня 2012 року згідно з графіком.
У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між позикодавцем та ОСОБА_1 01.10.2010 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І.
В забезпечення було передано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,5 кв.м яке належить іпотекодавцеві на праві приватної власності. На предмет іпотеки накладається заборона відчуження.
Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в частині визнання іпотеки припиненою, суд першої інстанції виходив з того що позичальником було доведено факт належного виконання зобов`язання за договором, проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками враховуючи наступне.
Так рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 01 жовтня 2010 року було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.10.2010 року у розмірі 233 715,32 грн
Рішенням Ленінського районного суду від 09 червня 2016 року було встановлено що ОСОБА_5 свого обов`язку з повернення боргу у визначеному рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року не виконав, у зв`язку з чим ОСОБА_2 03.02.2016 року звернулася до суду з вимогами про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими у неї коштами, трьох процентів річних і передбаченої договором позики неустойки за час порушення зобов`язань з моменту звернення 11 квітня 2013 до суду із попереднім позовом по день звернення до Ленінського районного суду м. Харкова із цим позовом.
Крім того вказаним рішенням суду було встановлено що оскільки боржник (відповідач) прострочив виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на її користь суми боргу з урахуванням процентів за користування відповідачем позикою, трьох процентів річних від простроченої суми та неустойки за період з 27.01.2015 р. по 27.01.2016 р. є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 11 квітня 2013 р. по 27 січня 2016 р. проценти за користування коштами в сумі 138165,48 грн, три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу у розмірі 27588,19 грн, та неустойку за період з 27 січня 2015 р. по 27 січня 2016 р. в сумі 165753,67 грн, а всього 331507,34 грн.
Матеріалами справи дійсно підтверджується що 12.02.2016 року на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 12 січня 2016 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 233715,35 грн, що підтверджується копією нотаріально посвідченої заяви.
Проте в матеріалах справи відсутні будь-які докази які б свідчили про належне виконання позивачем зобов`язання щодо сплати ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 331507,34 грн які були стягнуті з ОСОБА_4 за рішенням Ленінського районного суду від 09 червня 2016 року ухваленого внаслідок неналежного виконання ним зобов`язання за договором позики. 
Враховуючи, що відповідно до пункту 8 договору іпотеки іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також витрат пов`язаних з продажем предмета іпотеки, висновки суду про припинення іпотеки  за наявності невиконаного зобов`язання щодо сплати на користь іпотекодержателя - ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 331507,34 грн є необгрунтованими. 
Враховуючи викладене доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в частині неправильного вирішення судом первісного позову є обґрунтованими. 
Водночас судова колегія відхиляє доводи апелянта про незаконність рішення суду в частині відмови у задоволені зустрічних позовних вимог.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 26 Закону України« Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
За змістом правової позиції викладеній у постанові Великої палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 ( провадження № 14-49цс22): « Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). 
При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Крім того колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача є неналежним способом захисту порушеного права. Виходячи з цього суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 в задоволенні зустрічних позовних вимог.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання іпотеки припиненою та розподілу судових витрат скасувати та хвалити в цій частині нове рішення. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що сума сплаченого відповідачем судового збору за подання подання апеляційної скарги становить 4360,32 грн. Оскільки апеляційна скаргу підлягає частковому задоволення на 33,33% то з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 належить стягнути 1453,44 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання іпотеки припиненою за іпотечним договором від 01.10.2010 та розподілу судових витрат - скасувати.
У задоволені позову в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) грн 44 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий         О.Ю.Тичкова

Судді          О.В.Маміна

Ю.М.Мальований