П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/11556/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Заброцька Людмила Олександрівна 
Суддя-доповідач - Боровицький О. А. 
23 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Боровицького О. А. 
суддів: Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Син позивачки визнаний інвалідом з дитинства, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААБ № 363896 від 11.06.2019. Діагноз: «вроджена вада розвитку сечовидільної системи: агенезія лівої нирки. ХХН ІІІ ст (ШКФ 44мл/хв.) тубуло-інтерстиційний нефрит єдиної правої нирки, загострення. Ренальна гіпертензія І. СНО".
06.05.2025 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області з заявою про призначення їй пенсії на пільгових умовах на підставі п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», як матері, яка виховала дитину з інвалідністю до досягнення нею шестирічного віку.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 023830032716 від 13.05.2025, прийнятим за принципом екстериторіальності, у призначенні дострокової пенсії позивачу було відмовлено, в зв`язку з тим, що при поданні заяви про призначення дострокової пенсії за віком заявниця не надала документів, які підтверджують встановлення інвалідності ОСОБА_2 до шестирічного віку. До справи долучено відповідь від ТзОВ "Центр здоров`я медсан" № 39 від 08.04.2025 на запит управління обслуговування громадян відділу обслуговування громадян № 13 (сервісного центру), де вказано, що дитина 1998 р.н. визнана дитиною-інвалідом в 2010 році (тобто в 12 років).
Також в рішенні зазначено, що страховий стаж позивачки становить 19 років 07 місяців 12 днів.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV, передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Так, статтею 1 Закону №1058-ІV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають: жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років. За вибором матері або в разі її відсутності, якщо виховання п`ятьох або більше дітей чи дитини з інвалідністю здійснювалося батьком, йому призначається дострокова пенсія за віком після досягнення 55 років та за наявності страхового стажу не менше 20 років.
Як свідчать, матеріали справи рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 023830032716 від 13.05.2025, прийнятим за принципом екстериторіальності, у призначенні дострокової пенсії позивачу було відмовлено, в зв`язку з тим, що при поданні заяви про призначення дострокової пенсії за віком заявниця не надала документів, які підтверджують встановлення інвалідності ОСОБА_2 до шестирічного віку. До справи долучено відповідь від ТзОВ "Центр здоров`я медсан" № 39 від 08.04.2025 на запит управління обслуговування громадян відділу обслуговування громадян № 13 (сервісного центру), де вказано, що дитина 1998 р.н. визнана дитиною-інвалідом в 2010 році (тобто в 12 років).
Також в рішенні зазначено, що страховий стаж позивачки становить 19 років 07 місяців 12 днів.
Так, згідно з випискою з амбулаторної карти №11268 ТОВ "Центр здоров`я Медсан" сину позивачки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено діагноз «вроджена вада розвитку сечовидільної системи: агенезія лівої нирки. ХХН ІІІ ст (ШКФ 44мл/хв.) тубуло-інтерстиційний нефрит єдиної правої нирки, загострення. Ренальна гіпертензія І. СНО".
Також у виписці зазначено, що ОСОБА_2 хворіє з дитинства, під час обстеження в ВОДКЛ було виявлено ваду розвитку сечової системи - агенезію лівої нирки та наднирника - 2008 рік, лікувався та спостерігався в дитячого уролога, нефролога. В дитини згодом було діагностовано хронічний пієлонефрит єдиної правої нирки. На обласній ЛКК від 02.02.2010 видано рішення про надання державної соціальної допомоги дитині. Медичний висновок № 68 від 13.12.2010. В 2019 році продовжено групу інвалідності ІІІ-тю безстроково (а.с. 11 ).
Агенезія лівої нирки - це вроджена вада розвитку, відсутність органу.
Отже, встановлення сину позивачки діагнозу "агенезія лівої нирки" свідчить про відсутність в нього нирки від народження. Відтак, дата виявлення вказаної патології у сина позивачки ОСОБА_2 , 1998 року народження, під час огляду у 2008 році та встановлення групи інвалідності вперше у 2010 році не свідчить про те, що саме з цієї дати у ОСОБА_2 була наявна зазначена патологія, а вказує лише на пізню діагностику, при цьому навпаки доводячи, що позивачка здійснювала виховання дитини з інвалідністю з самого народження і, зокрема до 6-річного віку.
В свою чергу слід зазначити, що позивач відповідає і іншим вимогам для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, а саме: на час звернення з заявою про призначення пенсії позивач ( 06.05.2025 року ) позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягла віку 50 років та в неї наявний страховий стаж не менше 15 років ( 19 років 07 місяців 12 днів ), що визнається відповідачем.
Таким чином, рішення Головного управління ПФУ в Рівненській області №023830032716 від 13.05.2025 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком як матері, яка виховала дитину з інвалідністю до досягнення нею шестирічного віку, відповідно до підпункту 3 п. 1 ст. 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є протиправним та порушує права позивачки, оскільки вона має право на соціальний захист, проте внаслідок необгрунтованої відмови відповідача позивач була позбавлена права на призначення та отримання пенсії.
Згідно з частинами 1-2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Відповідно до статті 83 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.
При цьому суд враховує, що пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У справі, яка розглядається, суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Рівненській області, рішенням якого відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, відтак дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Рівненській області.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2024 року в справі № 500/1216/23.
Виходячи з встановлених фактичних обставин справи та відповідно до заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне з метою повного захисту порушених прав позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до пункту 3 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з дня подання нею заяви ( з 06.05.2025 р. ).
Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Щодо інших доводі, колегія суддів зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.