ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

30 квітня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/129/26 

За позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області
до відповідача Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород”, м. Львів Львівської області
про стягнення 571 992,10 грн штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати,

Суддя господарського суду – Пригара Л.І.
Секретар судового засідання – Мартон М.М.

представники:
Позивача – не з`явився 
Відповідача – не з`явився

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород”, м. Львів Львівської області про стягнення 571 992,10 грн штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 25.02.2026 відкрито провадження у справі №907/129/26 в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.04.2026. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України із одночасним надісланням копії такого позивачеві, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачеві строк на надання суду та відповідачу відповіді на відзив у порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 01.04.2026 закрито підготовче провадження у справі №907/129/26 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 30.04.2026. Явка уповноважених представників сторін у судове засідання визнана судом на власний розсуд.
Сторони спору, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату і час розгляду справи по суті, явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, причин неявки суду не повідомили.
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Ухвалою суду від 01.04.2026 явка учасників справи в судове засідання 30.04.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 ГПК України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 ГПК України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
Згідно з приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача та відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі, покликаючись на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди землі №2416 від 23.06.2023 в частині сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 2110100000:35:001:0246, розташованою в м. Ужгород, вул. Другетів, 91, за період з січня по липень 2025 року, у зв`язку з чим позивачем у порядку п. 14 Договору нараховано відповідачу штраф у розмірі річної орендної плати на суму 571 992,10 грн.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА

Представник відповідача через підсистему “Електронний суд” подав відзив на позовну заяву б/н від 13.03.2026 (вх. №02.3.1-02/2379/26 від 16.03.2026), за змістом якого вважає, що заявлений до стягнення розмір відповідальності не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, є явно неспівмірним наслідкам допущеного порушення та підлягає зменшенню судом на підставі частини третьої ст. 551 Цивільного кодексу України на 99% до суми 5719,92 грн.
Із покликанням на практику Верховного Суду представник відповідача зазначає, що послідовно виходить із того, що неустойка не може перетворюватися на джерело невиправданого збагачення кредитора та має виконувати компенсаційну і стимулюючу функції. Вирішуючи питання про стягнення штрафних санкцій, суд повинен забезпечити справедливий баланс інтересів сторін та оцінити співмірність заявленої до стягнення санкції наслідкам порушення зобов`язання.
Як наполягає представник відповідача, порушення стороною відповідача умов договору було зумовлене не ухиленням від виконання договірних зобов`язань, а відсутністю обізнаності про зміну розміру орендної ставки, встановленої рішенням Ужгородської міської ради. До виникнення спірних правовідносин відповідач належним чином виконував договір оренди, своєчасно та в повному обсязі сплачував орендну плату, не допускаючи порушень умов договору.
За доводами представника відповідача, після встановлення факту зміни ставки орендної плати відповідач не ухилявся від виконання своїх обов`язків, а навпаки добровільно привів свої дії у відповідність до вимог договору та рішення органу місцевого самоврядування: подав уточнюючу податкову декларацію, здійснив доплату орендної плати, добровільно виконав рішення Господарського суду Закарпатської області у справі №907/1005/25, сплатив нараховану пеню та відшкодував судові витрати ще до вчинення заходів примусового виконання. А тому, поведінка відповідача після виникнення спору свідчить про його добросовісність та вжиття всіх необхідних заходів для усунення наслідків порушення.
Представник відповідача наполягає, що заявлений до стягнення з відповідача штраф у розмірі 571 992,10 грн суттєво перевищує наслідки порушення зобов`язання та фактично становить понад трикратний розмір основної суми заборгованості, яка була стягнута рішенням суду та надалі добровільно сплачена відповідачем, а позивачем не надано жодних доказів завдання йому реальних майнових втрат чи збитків, співмірних заявленому розміру штрафу.
На переконання представника відповідача, усталена практика Верховного Суду свідчить про те, що застосування неустойки повинно здійснюватися з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, а суд має право і обов`язок втручатися у випадках, коли розмір санкції набуває карального характеру та стає очевидно непропорційним наслідкам порушення. 
За доводами представника відповідача, у даному випадку, суттєве значення для вирішення спору мають також обставини того, що протягом дії договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки збільшилася майже у півтора рази, а розмір орендної плати у 2025 році був підвищений удвічі - з 3% до 6% нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Таке збільшення саме по собі спричинило істотне додаткове фінансове навантаження на відповідача, а подальше стягнення штрафу у розмірі річної орендної плати фактично призведе до покладення на відповідача надмірного та непропорційного майнового тягаря.
Поряд з тим, представник відповідача доводить, що право нарахування штрафу у розмірі 100 відсотків річної орендної плати в позивача виникло на підставі пункту 14 укладеного з відповідачем договору, який за формою та змістом відповідно до ст. 14 Закону України “Про оренду землі” відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №220 від 03.03.2004 (в редакції на час укладення договору), що відповідно до абз. 4 п. 288.1 ст. 288 Податкового кодексу України, абз. 4 ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, чинного на момент укладення сторонами договору, виключає можливість відступу від умов такого Типового договору та, відповідно, обмежує право орендаря на реалізацію права на свободу договору в частині визначення його умов на власний розсуд, зокрема, й щодо встановлення обов`язку сплачувати штраф за порушення строку сплати орендної плати в явно неспівмірному розмірі з обсягом самої місячної орендної плати.
Аналізуючи положення ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України представник відповідача зазначає, що підставами для зменшення неустойки є як значне перевищення її розміру над збитками кредитора, так і наявність інших обставин, що мають істотне значення. У даному ж випадку, на переконання представника відповідача, наявні обидві зазначені законом підстави: відсутність доведених збитків позивача та виняткові обставини справи, які свідчать про добросовісну поведінку відповідача, добровільне усунення порушення та очевидну неспівмірність заявленої санкції наслідкам порушення.
За наведених обставин, представник відповідача наполягає, що заявлений позивачем штраф у сумі 571 992,10 грн не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а тому підлягає істотному зменшенню судом, з огляду на що, позовні вимоги можуть бути задоволені лише частково із застосуванням судом положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Представник позивача через підсистему “Електронний суд” подала відповідь на відзив б/н від 17.03.2026 (вх. №02.3.1-02/2463/26 від 17.03.2026), якою спростовуючи аргументи відзиву представника відповідача, просить заявлені у даній справі позовні вимоги задоволити повністю.
Зокрема вказує, що доводи відповідача про необхідність зменшення розміру штрафу є необґрунтованими та такими, що не спростовують факту допущеного порушення договірних зобов`язань. 
Як наполягає представник позивача, між сторонами спору укладено договір оренди землі №2416 від 23.06.2023, пунктом 14 якого прямо передбачено право орендодавця на стягнення штрафу у розмірі 100% річної орендної плати у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором. Зазначена умова договору є чинною, недійсною не визнавалася та підлягає застосуванню відповідно до принципу обов`язковості договору. При цьому доводи відповідача про відсутність обізнаності щодо зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставок орендної плати не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності.
З покликанням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі №914/2848/22 представник позивача зауважує, що зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної чи комунальної власності автоматично впливає на розмір орендної плати, якщо вона визначена у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. Відтак, обов`язок орендаря сплачувати орендну плату у належному розмірі виникає безпосередньо із закону та умов договору і не ставиться у залежність від суб`єктивного сприйняття чи обізнаності орендаря щодо прийнятих рішень органу місцевого самоврядування. 
Крім того, представник позивача наголошує, що договором прямо передбачено право орендодавця в односторонньому порядку переглядати розмір орендної плати у випадку зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставок орендної плати, а також обов`язок орендаря самостійно здійснювати відповідний перерахунок. 
Посилання відповідача на добросовісну поведінку після виникнення спору, на переконання представника позивача, не спростовують факту допущеного порушення та не усувають правових наслідків такого порушення.
Представник позивача наполягає, що рішенням Господарського суду Закарпатської області у справі №907/1005/25, яке набрало законної сили, вже встановлено факт неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо сплати орендної плати та наявність заборгованості у розмірі 166 831,07 грн, а також пені у розмірі 17 555,45 грн.
Щодо клопотання представника відповідача про зменшення штрафу на 99%, представник позивача зазначає, що таке зменшення фактично призведе до нівелювання самої мети існування неустойки як заходу цивільно-правової відповідальності, оскільки за усталеною практикою Верховного Суду зменшення штрафних санкцій не може перетворюватися на фактичне звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов`язання. 
На переконання представника позивача, відповідач не довів наявності виняткових обставин, які б виправдовували зменшення штрафу до символічного розміру, позаяк запропонований ним розмір, до якого має бути зменшена сума штрафу, складає 12% від місячної орендної плати, що не відповідає ні компенсаційному характеру неустойки, ні принципу пропорційності та справедливості. Саме по собі посилання на складний фінансовий стан суб`єкта господарювання не є достатньою підставою для зменшення відповідальності, оскільки підприємницька діяльність здійснюється на власний ризик, а несприятливі наслідки господарської діяльності не можуть покладатися на контрагента або територіальну громаду. 
Як доводить представник позивача, відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання договірних зобов`язань, не звертався до орендодавця із пропозиціями щодо врегулювання заборгованості, реструктуризації платежів або відстрочення їх сплати, а тому не довів належного рівня добросовісності та розумної обачності при виконанні своїх договірних обов`язків. 
Поряд з тим, представник позивача наголошує, що господарська діяльність Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород” не є збитковою по свій суті, про що свідчить наданий відповідачем Звіт про фінансові результати за 2025 рік: чистий дохід від реалізації продукції становив 3015,6 тис. грн, шо значно перевищує річний розмір нарахувань орендної плати за договором №2416 – 571 992,10 грн (у понад 5,27 разів); витрати Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород” у розмірі 3583,10 грн без обґрунтування їх необхідності, пріоритетності для забезпечення стійкої й безперебійної комерційної діяльності відповідача, не можуть нівелювати його обв`язку, визначеного як умовами договору, так й приписами статі 25 Закону України “Про оренду землі”.
Водночас представник позивача оспорює як належний та допустимий доказ в розумінні ст. 76, 77 ГПК України покликання відповідача на факт здійснення безпосередньої діяльності за межами територіальної громади міста, зокрема у м. Львові, а відповідно й необізнаність про прийняте Ужгородською міською радою рішення від 11.07.2024 №1862, оскільки таке рішення було належним чином доведено до відома громадськості шляхом його опублікування як на офіційному сайті Ужгородської міської ради, так й газеті “Ужгород” від 20.07.2024 №29 (1258), та відомості про таке із зазначенням нового розміру нарахувань орендної плати наведено у надісланому на адресу відповідача листі Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради №24.01-12/421 від 03.03.2025.
Факт тривалості прострочення відповідачем сплати орендної плати представник позивача аргументує доведеними в межах розгляду справи №907/1005/25 обставинами.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між територіальною громадою міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради, від імені якої діє Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради (орендодавцем, позивачем у справі) та Приватним підприємством “Інформсервіс Ужгород” (орендарем, відповідачем у справі) було укладено Договір оренди землі №2416 від 23.06.2023 (далі – Договір), пунктом 1 якого визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі в м. Ужгороді, вул. Другетів, 91. Кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:35:001:0246.
Згідно із п. 2, 3 Договору, в оренду передається земельна ділянка площею 0,3260 га. На земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна: згідно графічних матеріалів 2 одноповерхові капітальні споруди. Згідно долучених до ПВ документів наявні речові права та торговий центр загальною площею 1943,3 кв.м.; інший об`єкт не встановлено, а також інші об`єкти інфраструктури: відсутні відомості.
Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 2023 рік становить 6 255 483,60 грн згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої управлінням надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області (електронні послуг) №НВ-2100242292023 від 23.05.2023 (п. 5 Договору).
Відповідно до п. 6, 7 Договору, земельна ділянка, яка передається в оренду, має такі недоліки, що можуть перешкоджати її ефективному використанню: зона особливого режиму використання земель навколо військової частини, інших військових формувань площею 0,3260 га. Інші особливості об`єкта оренди, які можуть вплинути на орендні відносини: згідно листа-відповіді Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 30.05.2023 №18-7-0.31-2201/2-23 відсутні відомості у ДЗК про земельну ділянку по вул. Другетів, 91, що перебуває у користуванні військової частини, тому не є можливим надати відомості про її перетин з земельною ділянкою, що є предметом даного договору. Торговий центр перебуває у спільній частковій власності ПП “Інформсервіс Ужгород” (2/3) та ТОВ “Будінвест Ужгород” (1/3), яким подано нотаріально завірену приватним нотаріусом Пилипенко Ю.П. заяву про надання згоди на укладання договору оренди даної земельної ділянки з ПП “Інформсервіс Ужгород”, зареєстровано за №712.
За змістом п. 8 Договору, строк дії Договору 3 роки. Після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір використати переважне право на укладання договору оренди землі на новий строк.
Пунктами 10 та 11 Договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі у грошовій формі та становить 187 664,51 грн на рік. Орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 15 638,71 грн.
Умовами п. 12 Договору встановлено, що, обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.
Розмір орендної плати переглядається щороку у разі: - зміни умов господарювання, передбачених Договором; - зміни нормативно-грошової оцінки землі, розмірів земельного податку, зміні ставок орендної плати, підвищення цін та тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством; - погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; - зміні граничних розмірів орендної плати, визначених Податковим кодексом України; - інших випадках, передбачених законом (п. 13 Договору).
Згідно із п. 14 Договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором: - у 10-ти денний строк сплачуться штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договором; - справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.
Пунктами 16 та 17 Договору визначено, що земельні ділянки передаються в оренду: із земель житлової та громадської забудови. Цільове призначення земельних ділянок: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. 
Змістом п. 19 Договору визначено, що передача земельної ділянки в оренду здійснюється без розроблення проєкту її відведення. Згідно рішення ХХХVІІ сесії міської ради VIII скликання від 13.06.2023 №306 (пункт 1.12.) затверджено ПП “Інформсервіс Ужгород” проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3260 га для будівництва та обслуговування будівель торгівлі по вул. Другетів, 91 та передано її в оренду строком на 3 роки. 
Передача земельної ділянки орендарю здійснюється одночасно з підписанням акту її приймання – передачі (п. 21 Договору).
Відповідно до п. 27 Договору, орендодавець наділений правом, у тому числі, в односторонньому порядку вносити зміни до даного Договору при зміні розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, коефіцієнтів інфляції (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства) ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень. При цьому, індексація розміру орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель здійснюється орендарем самостійно у порядку визначеному пунктом 30 договору (незалежно від надсилання орендодавцем відповідних листів); вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Пунктом 30 Договору встановлені обов`язки орендаря, серед іншого, своєчасно вносити орендну плату за користування земельною ділянкою; самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством кумулятивним способом.
Зміна умов Договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, крім випадків, визначених абзацом 1 пункту 27 даного Договору. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов Договору спір вирішується у судовому порядку (п. 33 Договору).
За положеннями п. 40 Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Право оренди землі виникає у порядку, визначеному чинним законодавством. Даною угодою сторони дійшли згоди щодо зобов`язання орендаря, а орендар зобов`язався в свою чергу сплатити плату за землю за фактичне її використання у період від тринадцятого квітня дві тисячі двадцять третього року до моменту державної реєстрації права оренди землі. При цьому, розмір місячних нарахувань такої плати встановлюється у відповідності до вимог чинного законодавства (виходячи з розміру нормативної грошової оцінки у відповідний період) із урахуванням пунктів 5, 10, 11, 30 та 27 даного договору, в т.ч. з самостійним індексуванням орендарем розміру такої плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель, визначеної у порядку встановленим чинним законодавством кумулятивним способом.
На виконання умов вищезазначеного Договору оренди землі №2416 від 23.06.2023, сторонами підписано акт приймання – передачі земельної ділянки, відповідно до якого орендарю передано в оренду земельну ділянку площею 3260 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Другетів, 91.
Водночас право оренди вказаної земельної ділянки за відповідачем зареєстровано 23.06.2023, свідченням чого є наявна в матеріалах справи інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №441875856 від 02.09.2025.
Судом також встановлено, що у провадженні Господарського суду Закарпатської області перебувала справа №907/1005/25 за позовом Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради до Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород” про стягнення заборгованості у розмірі 184 386,52 грн, в тому числі заборгованості за договором №2416 оренди землі від 23.06.2023 у розмірі 166 831,07 грн та пені у розмірі 17 555,45 грн, рішенням від 26.11.2025 в якій позовні вимоги задоволено повністю. Присуджено до стягнення з Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород”, код ЄДРПОУ - 36943621, Львівська область, м. Львів, вул. Наливайка С., буд. 5, на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, код ЄДРПОУ - 36541721, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Поштова, 3, заборгованість за договором №2416 оренди землі від 23.06.2023 у розмірі 166 831.07 грн (сто шістдесят шість тисяч вісімсот тридцять одна гривень 07 копійок) та пеню у розмірі 17 555.45 грн (сімнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 45 копійок), сплачений судовий збір у розмірі 3028.00 грн (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок). 
Ухвалюючи рішення від 26.11.2025 у справі №907/1005/25, суд виснував, що позивачем на виконання рішень Ужгородської міської ради від 22.02.2024, від 11.07.2024 та з дотриманням п. 27 і 33 Договору оренди, ст. 73 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” і ст. 284, 289 Податкового кодексу України, в односторонньому порядку змінив розмір орендної плати у зв`язку із зміною нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки на 2025 рік та розміру ставки орендної плати, і така зміна відповідає вимогам договору та вимогам чинного спеціального законодавства.
При цьому судом враховано, що позивачем направлялось відповідачу повідомлення - пропозиція про перегляд плати в односторонньому порядку в тому числі обов`язку такого перегляду самостійно орендарем у відповідності до пункту 30 Договору станом на 01.01.2025 №24.01-12/421 від 03.03.2025. У такому повідомленні зазначено, що 11.07.2024 рішенням Ужгородської міської ради №1862 внесено зміни до Порядку ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради. Вказане рішення набуло чинності з 01.01.2025. Згідно даних Держгеокадастру розмір нормативної грошової оцінки у 2025 році становить 9 533 201,73 грн. Розмір ставки згідно рішення міськради від 11.07.2024 №1862 - 6%. В даному повідомленні, департамент в односторонньому порядку переглядає розмір плати за землю за 2025. Розмір місячної орендної плати за договором №2416 з січня 2025 року (в т.ч. на підставі п. 30 договору) становитиме 47 666,01 грн на місяць. Додатком до такого листа був долучений проєкт додаткової угоди №1 до договору оренди землі №2416 від 23.06.2023.
Також у рішенні від 26.11.2025 у справі №907/1005/25 судом зазначено, що розрахунком заборгованості по орендній платі станом на 01.09.2025 підтверджується наявна заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 166 831,07 грн за період з січня 2025 року по липень 2025 року включно. Відповідачем не долучено до матеріалів справи свого контррозрахунку позовних вимог або доказів погашення ним наявної заборгованості.
Як вбачається з матеріалів даної справи, Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради на адресу ПП “Інформсервіс Ужгород” було надіслано повідомлення-пропозицію, оформлене листом за вих. №24.01-12/421 від 03.03.2025, про перегляд розміру орендної плати в односторонньому порядку шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації, внаслідок чого орендаря фактично інформовано про те, що розмір місячної орендної плати із січня 2025 року становить 47 666,01 грн на місяць.
За твердженням позивача, відповідач належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов`язання в частині своєчасного внесення орендних платежів за користування земельною ділянкою, що встановлено Господарським судом Закарпатської області при прийнятті рішення від 26.11.2022 у справі №907/1005/25. 
У зв`язку з наведеним, Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради в порядку п. 14. Договору нараховано Приватному підприємству “Інформсервіс Ужгород” штраф за несвоєчасну та неповну сплату орендних платежів за червень 2025 року на суму 571 992,10 грн, стягнення якого й виступає предметом заявлених позивачем вимог у даній справі.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Нормою ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України (тут – і надалі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, станом на день розгляду спору в суді його обставини оцінюються судом із огляду на правила Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Згідно із ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
За змістом ст. 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.
Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 792 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
У відповідності до ст. 2 Закону України “Про оренду землі”, відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Приписами ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом статті 1 Закону України “Про оренду землі” визначено, що оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною 1 статті 15 Закону “Про оренду землі” визначено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (стаття 206 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 21 Закону України “Про оренду землі”, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
З аналізу вищенаведених законодавчих норм випливає, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Абзацом 1 пункту 288.1. статті 288 Податкового кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент укладення сторонами Договору оренди землі б/н від 15.09.2021) передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Відповідно до пункту 288.4. статті 288 Податкового кодексу України, розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.
Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок (пункти 289.1. та 289.2. статті 289 Податкового кодексу України).
За змістом ст. 13 Закону України “Про оцінку земель”, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.
Аналізуючи вказані приписи законодавства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 у справі №635/4233/19 вказала, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати незалежно навіть від домовленості сторін у договорі оренди землі про можливість такої зміни.
Така правова позиція кореспондується також із висновками, які містяться в постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №922/539/18, від 13.06.2019 у справі №910/11764/17, від 20.11.2019 у справі №916/2769/18, від 16.01.2020 у справі № 904/1912/19, від 04.02.2020 у справі №922/378/19, від 13.01.2022 у справі №922/194/21, від 05.07.2022 у справі №926/613/21 та від 16.01.2024 у справі №926/244/23. 
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15.10.2025 у справі №907/882/22, зміна нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної і комунальної власності призводить до зміни розміру орендної плати. Водночас технічну документацію з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що орендується, затверджує орган місцевого самоврядування відповідним рішенням без узгодження з орендарем земельної ділянки. Натомість в орендаря земельної ділянки державної або комунальної власності з моменту введення в дію нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки.
За приписами ч. 1-3 ст. 632 Цивільного кодексу України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з пунктом 288.5. статті 288 Податкового кодексу України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку, зокрема, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки.
Тобто чинне законодавство не встановлює конкретний розмір орендної плати за земельну ділянку, який має бути зазначений в договорі оренди. Податковий кодекс України передбачає порядок визначення орендної плати за землю, а тому саме договором оренди визначаються розмір та умови сплати орендної плати.
Так, під час розгляду справи №907/1005/25 Господарським судом Закарпатської області в рішенні від 26.11.2025 встановлені наступні обставини, які є преюдиційними для даного спору:
- Департамент, керуючись пунктом 27 Договору в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю шляхом його збільшення у зв`язку із зміною нормативно-грошової оцінки земельної ділянки на 2025 рік, про що відповідачу 03.03.2025 було надіслано повідомлення №24.01-12/421 від про перегляд плати в односторонньому порядку. Отже розмір місячної орендної плати з січня 2025 року (в т.ч. на підставі пункту 30 Договору) склав 47 666,01 грн/міс.;
- в період із січня 2025 року по липень 2025 року включно відповідачем систематично в повному обсязі не сплачувались орендні платежі відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у сумі 166 831,07 грн.
Водночас за матеріалами даної справи судом встановлено, що позивач, керуючись п. 27 укладеного між сторонами Договору, в односторонньому порядку переглянув розмір орендної плати, що підлягав сплаті за користування земельною ділянкою шляхом його збільшення у зв`язку із зміною нормативно-грошової оцінки земельної ділянки на 2025 рік, про що відповідача повідомлено листом за вих. №24.01-12/421 від 03.03.2025. Внаслідок зазначених змін, із січня 2025 року розмір місячної орендної плати склав 47 666,01 грн.
У відповідності до пункту “в” частини 1 статті 96 Земельного кодексу України, землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.
В силу приписів ст. 24, 25 Закону України “Про оренду землі”, орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.
За змістом ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 526 Цивільного кодексу України господарське зобов`язання (зобов`язання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.
Судом встановлено, що спір у даній справі виник у зв`язку із несвоєчасним внесенням відповідачем орендних платежів за користування земельною ділянкою за січень 2025 року – липень 2025 року включно, у зв`язку із чим ПП “Інформсервіс Ужгород” в порядку п. 14. Договору нараховано штраф в розмірі 100 відсотків річної орендної плати на суму 571 992,10 грн за несвоєчасне внесення орендної плати за червень 2025 року у повному її розмірі та у встановлений Договором строк. 
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).
На підставі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За приписами ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Згідно із ч. 1 ст. 230, ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як зазначалось судом попередньо, пункт 14 укладеного між сторонами Договору, зокрема, передбачає, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим Договором, у 10-ти денний строк сплачуться штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договором.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем, у порушення умов Договору оренди землі №2416 від 23.06.2023, неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання щодо сплати орендних платежів за користування земельною ділянкою, зокрема, в період із січня 2025 року по липень 2025 року включно, у зв`язку із чим рішенням Господарського суду Закарпатської області від 26.11.2025 у справі №907/1005/25 присуджено до стягнення з ПП “Інформсервіс Ужгород” суму 166 831,07 грн заборгованості по сплаті орендної плати за вказаний період та 17 555,45 грн пені.
Водночас як вбачається зі змісту відзиву відповідача та долучених ним до матеріалів справи платіжних документів, зокрема платіжної інструкції №1 від 06.01.2026, заборгованість з орендної плати за Договором за визначений в рішенні Господарського суду Закарпатської області від 26.11.2025 у справі №907/1005/25 період, в тому числі й за червень 2025 року, сплачена відповідачем 06.01.2026.
Відтак, беручи до уваги те, що факт порушення ПП “Інформсервіс Ужгород” взятих на себе зобов`язань зі своєчасної сплати орендної плати є доведеним (тобто мало місце порушення встановлених Договором строків сплати останньої), а також ураховуючи передбачене Договором право орендодавця на нарахування, зокрема, штрафу як заходу відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання з боку орендаря, суд доходить висновку про наявність у позивача права вимагати стягнення з відповідача встановленого п. 14 Договору штрафу.
Проаналізувавши поданий позивачем розрахунок штрафу в розмірі 100% річної орендної плати, що складає 571 992,10 грн, який нараховано відповідачу за порушення строку сплати орендної плати за червень 2025 року в сумі 47 666,01 грн, суд, із огляду на встановлену вище зміну розміру орендної плати за Договором у 2025 році, дійшов висновку, що розрахунок штрафу, виконаний позивачем, є арифметично вірним.
При цьому, судом критично оцінюється покликання представника відповідача на причини необізнаності останнього про факт зміни розміру орендної плати у зв`язку із зміною нормативно-грошової оцінки земельної ділянки на 2025 рік, що мало наслідком несплату відповідачем орендної плати у такому збільшеному розмірі, оскільки самі по собі такі факти не нівелюють імперативного обов`язку відповідача, встановленого положеннями п. 30 Договору, щодо самостійного щорічного індексування розміру орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством.
З аналогічних обґрунтувань суд відхиляє і доводи представника відповідача щодо неотримання надісланих йому повідомлень про перегляд орендної плати в односторонньому порядку від 03.03.2025 та 10.03.2025, факт надіслання яких до того ж підтверджено орендодавцем долученими до матеріалів справи поштовими квитанціями, а питання неотримання таких з вини органу поштового зв`язку належить до компетенції самого відповідача.
Водночас вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача нарахованого позивачем штрафу, із урахуванням викладеного представником відповідача у відзиві на позов клопотання про зменшення його розміру, суд зазначає наступне.
На підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно зі ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України).
Водночас норми чинного законодавства України не містять переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено штрафні санкції (пеню, штраф), тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та з дотриманням принципів розумності, справедливості та пропорційності.
За змістом зазначених норм, які суд вважає за можливе застосувати під час розгляду питання щодо можливості зменшення нарахованого відповідачу штрафу, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені та штрафу покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткового співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статті 86 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки.
Отже питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує відповідно до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на фактично-доказову базу, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.
Таку правову позицію викладено в низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, від 27.03.2019 у справі №912/1703/18, від 13.05.2019 у справі №904/4071/18, від 03.06.2019 у справі №914/1517/18, від 23.10.2019 у справі №917/101/19, від 06.11.2019 у справі №917/1638/18, від 17.12.2019 у справі №916/545/19, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 14.01.2020 у справі №911/873/19, від 10.02.2020 у справі №910/1175/19, від 19.02.2020 у справі №910/1303/19, від 26.02.2020, у справі №925/605/18, від 18.06.2020 у справі №904/3491/19 від 14.04.2021 у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 у справі №914/833/19, від 22.06.2021 у справі №920/456/17, від 03.04.2024 у справі №924/706/23, від 07.05.2026 у справі №922/2696/25.
Висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України є усталеними та загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки) у залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі.
Обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру пені з розміром збитків кредитора, як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення (п. 28 постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16).
Частина друга статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Отже якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
Зокрема загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
До прикладу, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Водночас суд наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
З огляду на судову практику, у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 22.05.2019 у справі №910/11733/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
Разом з тим, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 04.06.2019 у справі №904/3551/18, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22).
Поряд із викладеним, слід відзначити, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
Крім того, категорії “значно” та “надмірно”, які використовуються у статті 551 Цивільного кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (висновок, сформульований в постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20, у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 ).
У пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим, сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання, беручи до уваги надмірно великий розмір штрафу, що в 24 рази перевищує суму простроченого зобов`язання (частини орендної плати за червень 2025 року, яка складала 23 833 грн), а також із огляду на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження погіршення фінансового стану позивача чи завдання останньому будь-яких матеріальних збитків в результаті неналежного виконання відповідачем зобов`язання, суд вбачає наявність правових підстав для зменшення розміру нарахованого штрафу до суми місячної орендної плати за червень 2025 року, яка становила 47 666,01 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки (штрафу) ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності. 
Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми 47 666,01 грн штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати є документально доведеною та обґрунтованою, відповідачем належними й допустимими доказами не спростованою. Позов підлягає задоволенню частково. В решті заявлених позовних вимог належить відмовити. 
Згідно із ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, а його аргументи не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та положеннях законодавства. 
З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 8579,88 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково. 

2. Стягнути з Приватного підприємства “Інформсервіс Ужгород”, вул. Наливайка С., будинок 5, м. Львів, Львівська область, 79007 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36943621) на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради, пл. Поштова, будинок 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 36541721) суму 47 666,01 грн (Сорок сім тисяч шістсот шістдесят шість гривень 01 коп.) штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати, а також 8579,88 грн (Вісім тисяч п`ятсот сімдесят дев`ять гривень 88 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повне судове рішення складено та підписано 10.06.2026.

Суддя Л.І. Пригара