КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 травня 2026 року справа №320/5428/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області (адреса 08153, Київська обл., Фастівський р-н.,м.Боярка, вул. Білогородська, б.13 ЄДРПОУ 43162533) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Зміст позовних вимог та процесуальні дії у справі.
ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості з додаткової щомісячної грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року за проміжок часу з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року при звільненні.
Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку, а саме середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, за період із дня звільнення (04 липня 2024 року) до дня фактичного проведення розрахунку.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 прийнято адміністративну справу до провадження, увалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 постановлено здійснювати розгляд (формування та зберігання) судової справи в електронній формі.
28.07.2025 ОСОБА_1 подав до суду письмову заяву про уточнення позовних вимог. В обґрунтуванні вказано, що після подання первинної позовної заяви та відкриття провадження у справі йому стали відомі нові обставини та отримані нові документи, які, на його думку, мають істотне значення для правильного вирішення спору. Зокрема, позивач послався на отримання інформації щодо існування судових рішень у аналогічних правовідносинах, зокрема у справі №360/40/24, практики стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також документів щодо виконання відповідних судових рішень органами Служби судової охорони. Крім того, позивач зазначив, що наведені ним обставини є «нововиявленими», а тому, на його переконання, дають підстави для уточнення позовних вимог та зміни способу судового захисту. Також позивач вказав, що з урахуванням отриманої інформації вважає за необхідне змінити первинно обраний спосіб захисту з вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії на вимоги про стягнення конкретних грошових сум, у тому числі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, навівши власний розрахунок таких сум. При цьому позивач послався на положення статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України та зазначив, що подає заяву про уточнення позовних вимог у межах процесуальних строків.
Дослідивши подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог, проаналізувавши її зміст, наведені обґрунтування та заявлені вимоги у їх сукупності, суд зазначає таке.
Так, відповідно до статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання у спрощеному позовному провадженні.
Разом з тим, положення статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачають можливості фактичного подання нового позову під виглядом уточнення позовних вимог.
Судом встановлено, що первинно заявлені позовні вимоги мали немайновий характер та були спрямовані на: визнання протиправною бездіяльності відповідача; зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо нарахування та виплати коштів.
Натомість у поданій заяві про уточнення позовних вимог позивач фактично змінив характер спору та просить суд вже не про визнання бездіяльності протиправною чи зобов`язання вчинити дії, а про стягнення конкретних грошових сум, зокрема середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацій та інших виплат.
Таким чином, суд дійшов висновку, що подана заява не є уточненням позовних вимог у розумінні статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, а фактично містить нові самостійні майнові позовні вимоги, які: відрізняються за предметом позову; мають інший спосіб судового захисту; змінюють характер спірних правовідносин; потребують окремого визначення ціни позову та вирішення питання щодо сплати судового збору.
Крім того, суд враховує, що позивачем фактично одночасно змінено як предмет позову, так і його обґрунтування, оскільки заява містить нові вимоги, новий механізм розрахунку сум, нові обставини та окреме правове обґрунтування стягнення коштів.
Також суд звертає увагу, що позивач у поданій заяві посилається на «нововиявлені обставини» як на підставу для уточнення позовних вимог. 
Разом з тим, таке посилання є процесуально необґрунтованим, оскільки інститут нововиявлених обставин застосовується виключно у межах перегляду судових рішень, які набрали законної сили, та не може бути підставою для зміни предмета позову у справі, розгляд якої по суті ще не завершено.
Суд вважає, що наведені позивачем обставини фактично є новими доказами та додатковим правовим обґрунтуванням, а не нововиявленими обставинами у розумінні процесуального закону.
Відтак подана заява виходить за межі процесуального інституту уточнення позовних вимог та за своєю суттю є новим адміністративним позовом, який повинен подаватися з дотриманням загальних вимог, встановлених статтями 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин суд не вбачає підстав для прийняття заяви про уточнення позовних вимог до розгляду.
Правова позиція сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після звільнення зі служби у Територіальному управлінні Служби судової охорони у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 було направлено низку запитів до відповідача щодо підстав ненарахування та невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 по 20.01.2023, а також щодо невідображення відповідної заборгованості у наказі про звільнення. За твердженням позивача, у відповідях на вказані запити відповідач повідомив, що виплата додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 не проводилась у зв`язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань та кошторисних призначень, а також зазначив, що рішення суду щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, до Управління не надходило. Позивач вважає, що такі обставини свідчать про фактичне визнання відповідачем невиплати додаткової грошової винагороди у повному обсязі за спірний період. Також позивач посилається на положення статті 43 Конституції України, Конвенції Міжнародної організації праці №95 «Про захист заробітної плати», практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Кечко проти України», та зазначає, що відсутність фінансування не може бути підставою для невиконання державним органом обов`язку щодо виплати передбачених законом сум. Крім того, позивач вказує, що додаткова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168, є складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні, а її невиплата у день звільнення, на думку позивача, є підставою для застосування положень статей 116-117 Кодексу законів про працю України щодо відповідальності роботодавця за затримку остаточного розрахунку при звільненні. ОСОБА_1 просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
24.02.2025 до суду подано письмовий відзив, у якому представник Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області вказав, що у провадженні суду вже перебувають справи №640/13742/22 та №320/34652/22, у межах яких ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії стосовно виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України №168. За твердженням відповідача, зазначені справи також стосуються нарахування та виплати додаткової щомісячної грошової винагороди за той самий період. Відповідач зазначає, що станом на момент звернення позивача з даним позовом провадження у вказаних справах завершено не було, а питання щодо нарахування та виплати додаткової винагороди залишалося спірним та перебувало на розгляді суду. У зв`язку з цим відповідач вважає, що станом на день звільнення позивача 04.07.2024 обов`язок Управління щодо нарахування та виплати додаткової винагороди був відсутній, оскільки вимоги про зобов`язання здійснити відповідні нарахування ще не були розглянуті судом. Також відповідач зазначає, що позивач фактично повторно заявляє ідентичні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності стосовно ненарахування та невиплати додаткової винагороди, доповнивши їх лише посиланням на звільнення. Посилаючись на пункт 4 частини першої статті 170 КАС України, відповідач вказує, що у провадженні суду вже перебувають справи між тими самими сторонами, з того самого предмета та з тих самих підстав, а тому, на думку відповідача, провадження у справі в частині вимог про визнання бездіяльності протиправною не підлягало відкриттю та має бути залишене без розгляду. Крім того, відповідач зазначає, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки про ненарахування додаткової винагороди як складової грошового забезпечення йому було відомо ще під час проходження служби. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач вказує, що такі вимоги є похідними від вимог щодо правомірності ненарахування додаткової винагороди. За твердженням відповідача, оскільки питання щодо обов`язку Управління здійснити відповідні нарахування на момент звільнення залишалося невирішеним судом, підстави для включення спірної додаткової винагороди до остаточного розрахунку при звільненні були відсутні. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивачем не доведено факту непроведення повного розрахунку у день звільнення, а тому відсутні підстави для застосування статті 117 Кодексу законів про працю України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.
10.03.2025 ОСОБА_1 скерував письмову відповідь на відзив, у якій останній зазначає, що доводи відповідача про ідентичність позовних вимог у даній справі із вимогами у справах №640/13742/22 та №320/34652/23 є безпідставними. Так, позивач вказує, що у справі №640/13742/22 предметом спору є виключно нарахування та виплата додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022, за період з 24.02.2022 по 20.01.2023. Водночас, за твердженням позивача, у справі №320/34652/23 предметом спору є нарахування та виплата грошового забезпечення відповідно до статті 165 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за період з 20.01.2023 по день ухвалення судового рішення, а додаткова винагорода згідно Постанови Кабінету Міністрів України №168 є лише складовою заявлених вимог. Позивач зазначає, що у даній справі предметом спору є саме невиплата при звільненні заборгованості з додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, та пов`язана із цим вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також позивач посилається на статтю 165 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Постанову Кабінету Міністрів України №289 «Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони» та Порядок виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затверджений наказом Державної судової адміністрації України №384, зазначаючи, що додаткова винагорода є складовою грошового забезпечення співробітника Служби судової охорони. Крім того, позивач посилається на рішення Верховного Суду у зразковій справі №260/3564/22 від 06.04.2023, у якому, на думку позивача, підтверджено, що додаткова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168, є обов`язковою складовою грошового забезпечення співробітників Служби судової охорони. У зв`язку з цим позивач вважає безпідставними доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку щодо виплати спірної додаткової винагороди до вирішення відповідних судових справ. Позивач зазначає, що при звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість із додаткової грошової винагороди за період з 24.02.2022 по 20.01.2023, чим, на думку позивача, порушив вимоги статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України, а тому відповідач зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку до дня фактичного проведення такого розрахунку.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини.
З листа Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 04.07.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про наказ територіального управління від 04.07.2024 №432 о/с про звільнення зі служби в Службі судової охорони згідно з пунктом 7 (за власним бажанням) пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони з 04 липня 2024 року. 
З наказу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 04.07.2024 №432 о/с «Про звільнення старшого лейтенанта Служби судової охорони ОСОБА_1 » вбачається, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в Службі судової охорони відповідно до підпункту 7 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (за власним бажанням) у запас Збройних Сил України.
З листа Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо розгляду звернення від 08.11.2023 вбачається, що станом на 01.11.2023 у межах доведеного на 2023 рік граничного обсягу видатків, відповідно до розпорядження Служби судової охорони від 27.10.2023 №102/ОД «Про виплату додаткової винагороди» та наказу Управління від 01.11.2023 №524 «Про виплату додаткової винагороди співробітникам територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області», діючим співробітникам було нараховано та виплачено додаткову винагороду за період з 01.01.2023 по 20.01.2023 відповідно до Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану, затвердженого наказом ДСА України від 31.10.2022 №396.
З розрахункового листа за липень 2024 року судом встановлено відомості щодо складових грошового забезпечення позивача, нарахованих при звільненні, а також інформацію про здійснені утримання, зокрема компенсацію відпустки, утримання за невідпрацьовані дні відпустки, суми податкових відрахувань та загальний розмір нарахованих і утриманих коштів.
У довідці-розрахунку №82 міститься перелік предметів речового майна, отриманого позивачем, а також визначено суму утримання за відповідне речове майно у розмірі 221 грн 27 коп.
Довідка від 29.07.2024 містить перелік матеріальних цінностей, які обліковуються за ОСОБА_1 , на загальну суму 21 126 грн 80 коп.
Судом встановлено, що інформація про грошове забезпечення за 2020-2024 роки містить відомості щодо структури та розміру виплаченого позивачу грошового забезпечення за відповідні періоди служби, зокрема посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавок, премій, індексації та інших виплат.
У вказаних відомостях відсутня інформація щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, за період з 24.02.2022 по 20.01.2023.
Крім того, із розрахункового листа за липень 2024 року, наказу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 04.07.2024 №432 о/с, а також листів відповідача від 05.08.2024 №41.07-1363, від 13.08.2024 №41.07-1403 та від 19.08.2024 №41.07-1426 судом встановлено, що при звільненні позивача нарахування та виплата додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, відповідачем не здійснювались.
31.07.2024 позивач звернувся до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області з вимогою надати інформацію щодо нарахування та виплати при звільненні додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 за період з 24.02.2022 по 31.12.2022, а також інших складових грошового забезпечення, зокрема премії, індексації, доплати за роботу у нічний час, підвищення посадового окладу та доплати за роботу з державною таємницею. У запиті також міститься прохання повідомити про проведення остаточного розрахунку та надати офіційну довідку-розрахунок.
З листа Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 05.08.2024 №41.07-1363 вбачається, що відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань. Також у листі зазначено, що додаткова винагорода за період з 01.01.2023 по 20.01.2023 була нарахована та виплачена діючим співробітникам відповідно до наказу Управління від 01.11.2023 №524.
06.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із проханням надати інформацію щодо причин ненарахування та невиплати додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168, а також щодо невідображення відповідної заборгованості у наказі про звільнення від 04.07.2024 №432 о/с.
З листа Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 13.08.2024 №41.07-1403 вбачається, що відповідач повідомив про відсутність кошторисних призначень для виплати додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 та зазначив, що рішення суду щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди до Управління не надходило та не було зареєстроване. Також відповідач повідомив про проведення утримань при звільненні за невідпрацьовані дні відпустки та за речове майно.
14.08.2024 позивач звернувся до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області з проханням повідомити, чи підтверджує Управління наявність заборгованості з нарахування та виплати додаткової винагороди відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №168 за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 станом на день отримання запиту, а також чи враховувалась відповідна заборгованість при здійсненні остаточного розрахунку при звільненні.
Листом від 19.08.2024 №41.07-1426 відповідач повторно повідомив про відсутність бюджетних асигнувань для виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, за період з 24.02.2022 по 31.12.2022, а також зазначив, що відповідні кошти до Управління не надходили.
Застосоване судом законодавство та мотиви прийняття рішення.
Щодо пропущення позивачем строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною п`ятою статті 122 цього Кодексу передбачено місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Разом з тим, спір у цій справі стосується виплати грошового забезпечення (індексації), тобто оплати праці. Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній до 19.07.2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року, змінено редакцію статті 233 Кодексу законів про працю України, якою встановлено тримісячний строк звернення до суду у справах про вирішення трудових спорів.
Однак у випадку триваючих правовідносин застосуванню підлягає підхід, відповідно до якого правовідносини, що виникли та існували до 19.07.2022 року, регулюються нормами попередньої редакції статті 233 Кодексу законів про працю України, тоді як до правовідносин після цієї дати застосовується нова редакція цієї норми. 
Такий правовий підхід викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23.
З наказу Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області від 04.07.2024 №432 о/с «Про звільнення старшого лейтенанта Служби судової охорони ОСОБА_1 » вбачається, що ОСОБА_1 звільнено зі служби в Службі судової охорони відповідно до підпункту 7 пункту 2 розділу XII Положення про проходження служби співробітниками Служби судової охорони (за власним бажанням).
Суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі пов`язані, зокрема, із проведенням остаточного розрахунку при звільненні позивача та виплатою сум, які, на думку позивача, підлягали нарахуванню та виплаті у день звільнення.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду із даним адміністративним позовом 10.09.2024.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем строк звернення до адміністративного суду не пропущено.
Щодо позовної вимоги визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати заборгованості з додаткової щомісячної грошової винагороди при звільненні.
Із поданого сторонами листування судом встановлено, що після звільнення ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, а також щодо врахування відповідної заборгованості при проведенні остаточного розрахунку при звільненні.
Водночас відповідач у наданих відповідях повідомляв про відсутність бюджетних асигнувань для здійснення відповідних виплат, зазначав про відсутність судового рішення щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, а також не підтвердив факту нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди за період з 24.02.2022 по 31.12.2022 при звільненні.
Так, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.
Кодексом адміністративного судочинства України встановлено: зразкова адміністративна справа типова адміністративна справа, прийнята до провадження Верховним Судом як судом першої інстанції для постановляння зразкового рішення (пункт 22 частини першої статті 4); при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи (частина третя статті 291).
Верховним Судом ухвалено рішення від 06.04.2023 справа №260/3564/22 (набрало законної сили 21.09.2023) за позовом особи до Закарпатського окружного адміністративного суду до ТУ ССО у Закарпатській області про визнати протиправними дій ТУ ССО у Закарпатській області щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 та зобов`язання ТУ ССО у Закарпатській області здійснити нарахування і виплату додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, починаючи з 24.02.2022.
У справі №260/3564/22 Верховний Суд визначив ознаки типової справи: позивачем є співробітник Служби судової охорони; відповідачем є центральний орган управління (Центральний апарат) або територіальний підрозділ (територіальне управління) Служби судової охорони; предметом спору є додаткова винагорода, передбачена Постановою №168; спір виник унаслідок невиплати співробітнику Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168; предметом спору є позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача щодо ненарахування і невиплати додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити таку винагороду, починаючи з 24.02.2022 (стягнення з відповідача суми додаткової винагороди за певний період).
Крім того, Верховним Судом виокремлено обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права і порядок застосування таких норм у зразковій справі №260/3564/22, зокрема, застосування Постанови №168 у посутньому зв`язку з положеннями статей 43 і 58 Конституції України, статей 161, 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (Закон №1402-VIII), нормами Порядку №384 та "Порядку і умов виплати співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди на період дії воєнного стану", затвердженого наказом ДСА України від 31.10.2022 №396 (Порядок №396) належить застосовувати в адміністративних справах про виплату на користь співробітників Служби судової охорони додаткової винагороди у правовідносинах, що виникли з 24.02.2022. При цьому на інше застосування норм матеріального права, ніж у зразковій справі, може впливати подальша зміна законодавства, що регулює ці правовідносини, та інший предмет спору у подібних правовідносинах.
З огляду на склад учасників даної справи: позивач - співробітник Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, відповідач - Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області; предмет спору - ненарахування та невиплата додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, а також невиплата відповідних сум при звільненні; підстави позову, зокрема положення статті 43 Конституції України, статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, статті 165 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Кабінету Міністрів України №168, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини у даній справі є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Верховного Суду у зразковій справі №260/3564/22.
З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позивач має право на отримання додаткової винагороди відповідно до постанови № 168, а відсутність кошторисних призначень для виплати вказаної винагороди співробітникам відповідача на вказане право позивача не впливає.
Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 № Пз/990/4/22 (№ 260/3564/22) (щодо виплати додаткової винагороди службовцям Служби судової охорони), залишеним без змін постановою Великої палати Верховного Суду від 21.09.2023.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення з урахуванням норм абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020 (справа № 806/305/17).
У той же час для обрахунку розміру середнього заробітку необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 640/17872/19.
Таким чином, суд зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати усіх належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Так, суд встановив, що у даній справі матеріалами справи підтверджується факт ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, при звільненні, однак доказів проведення остаточного розрахунку із позивачем у частині спірної додаткової винагороди матеріали справи не містять.
Зокрема, із розрахункового листа за липень 2024 року, інформації про грошове забезпечення позивача, а також листів відповідача від 05.08.2024 №41.07-1363, від 13.08.2024 №41.07-1403 та від 19.08.2024 №41.07-1426 вбачається, що додаткова винагорода, передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №168, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.
За таких обставин суд дійшов висновку, що остаточний розрахунок із позивачем у частині спірної додаткової винагороди проведений не був та з метою повного та ефективного захисту порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених позовних вимог.
Положення частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України надають право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.10.2022 у справі № 9901/496/21 (провадження № 11-95за22) зауважив, що положення статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України означають, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом він не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто, суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.
Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. При цьому такий вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. 
Так, для ефективного захисту прав ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову винагороду за період 24.02.2022-20.01.2023.
Щодо вимоги позивача зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити компенсацію за затримку розрахунку, а саме середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, за період із дня звільнення до дня фактичного проведення розрахунку.
Суд зазначає, що у межах даної справи матеріалами справи підтверджується факт ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, однак станом на дату розгляду справи відсутні докази проведення відповідачем остаточного фактичного розрахунку із позивачем у частині спірної додаткової винагороди.
Застосування положень статті 117 Кодексу законів про працю України пов`язується із встановленням факту проведення остаточного розрахунку із працівником, оскільки саме з моментом проведення такого розрахунку закон пов`язує визначення періоду затримки виплати належних сум.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168, а відтак суд позбавлений можливості встановити дату фактичного проведення остаточного розрахунку, загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат, а також визначити період затримки розрахунку, за який може бути нараховано середній заробіток відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішеннями, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Отже, судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право при вже наявному порушенні. Задоволення позовних вимог на майбутнє не допускається.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
При цьому позивач не позбавлений права на звернення до суду із відповідними вимогами після проведення відповідачем остаточного розрахунку у частині спірної додаткової винагороди.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши наявні письмові докази у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та є таким, що підлягає задоволенню частково.
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.
На підставі наведеного та керуючись статтями 2, 72-77, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області (адреса 08153, Київська обл., Фастівський р-н.,м.Боярка, вул. Білогородська, б.13 ЄДРПОУ 43162533) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 невиплаченої додаткової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року за проміжок часу з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року при звільненні.
Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплаченої додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року за проміжок часу з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року при звільненні.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Копію рішення направити учасникам справи (їх представникам).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.