ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ   
16 червня 2026 року 
м. Харків
справа № 641/5318/25
провадження № 22-ц/818/2216/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Тичкової О.Ю.,
суддів - Маміної О.В., Мальованого Ю.М.
за участю секретаря судового засідання Риндіч О.Б.
сторони справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
інші учасники справи:
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Департамент служб у справах дітей ХМР
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Бочарової Олени Миколаївни , яка діє в інетересах ОСОБА_4 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року у складі судді Кожихової Г.В.
Встановив
В липні 2025 року Бочарова О.М. , яка діє в інтересах ОСОБА_5 звернулася до суду з позовною заявою, після уточнення якого від 05.08.2025 ( а.с. 19 - 23) просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 28.08.2012 року, адреса реєстрації; АДРЕСА_1 батьківських прав на дитину ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 30.06.2023) та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 28.08.2012 року, адреса реєстрації; АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 30.06.2023) в сумі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного вікую.
Позов обґрунтований тим, що з жовтня 2022 року до серпня 2024 року позивач та відповідач мешкали однією сім`єю без укладання шлюбу. 15.06.2023 у позивача та відповідача народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 30.06.2023). З серпня 2024 року, відповідач не проживає разом із позивачем та дитиною. Місце фактичного проживання відповідача позивачу наразі не відомо. Відповідач фактично усунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про дитину, не виявляє жодної зацікавленості життям дитини, її інтересами. Дитина перебуває разом із позивачем, який з метою забезпечення належного догляду за дитиною найняв няню, яка фактично замінила дитині мати. Перші місяці після того, як відповідач залишив дитину на піклування позивача, вона відповідала на телефонні дзвінки та повідомляла, про те, що народила дитину на прохання позивача та не має наміру опікуватись дитиною надалі. Потім зв`язок із відповідачем зник. Місце фактичного мешкання позивача не змінював, відповідач за місцем мешкання дитини не приходить, не дзвонить, не проявляє жодної зацікавленості у житті та здоров`ї дитини. Вважає, що з урахуванням того факту, що відповідач покинула дитину у такому віці, усунулась від виконання батьківських обов`язків, не піклується про дитину, не виявляє жодної зацікавленості життям дитини, її інтересам, позбавлення батьківських прав є обґрунтованим.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року в задоволені позову відмовлено. 
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконуючи в подальшому обов`язки щодо виховання та утримання дитини належним чином.
Покладено контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради.
Рішення мотивовано тим, що з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у контексті конкретних обставин цієї справи відсутні достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому
Не погодившись з рішенням суду Бочарова О.М. , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Як зазначає апелянт з серпня 2024 року відповідачка не проживає спільно з ним та дитиною. Місце фактичного проживання не відоме. Відповідачка самоусунулась від батьківських обов`язків, не піклується про дитину, та не виявляє жодного інтересу до дитини. Дитина перебуває разом з позивачем, з метою належного догляду за дитиною, та найняв няню - ОСОБА_7 , яка фактично замінила матір дитині. В перші місяці після того як відповідачка покинула дитину на виховання апелянта, вона виходила на зв`язок, та повідомила про те, що народила дитину на прохання апелянта, та не має наміру опікуватись дитиною надалі. Потім зв`язок з відповідачкою припинився. Апелянт своє місце проживання не змінював, зацікавленості відповідачки в житті дитини не виявляє на зв`язок не виходить. Апелянт звернувся до органу опіки та піклування з усною та письмовою заявами про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки та останній надав висновок про доцільність такого позбавлення. Проте зазначені обставини судом враховані не були та ухвалене незаконне рішення про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У судове засідання Бочарова О.М, яка діє в інтересах ОСОБА_5 та позивач не заявились, були повідомлені про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Адвокат Бочарова О.М., попросила суд відкласти розгляді справи за об`єктивних обставин, про причини не явки суду не повідомила. 
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи за клопотанням учасника справи лише у разі, якщо повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Оскільки адвокатом Бочаровою О.М. не зазначено причини не явки та не надано доказів, які б підтверджували неможливість її участі у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання причин неявки поважними та для відкладення розгляду справи.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджують матеріали справи відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в графі батьки зазначено ОСОБА_5 , батьком, ОСОБА_2 - мати, відповідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 виданого Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 5).
Згідно пояснень відповідача наданих суду першої інстанції остання проти задоволення позовної заяви не заперечує, просить позбавити її батьківських прав відносно сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначила, що народила сина на прохання позивача та майже рік доглядала дитину, але в подальшому зрозуміла, що не має сил та бажання піклуватися та виховувати дитину. Через небажання мешкати з позивачем вона прийняла рішення залишити дитину та переїхати до іншого місця проживання, де мешкає разом із іншим чоловіком.
Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей, батьки дитини в зареєстрованому шлюбі не перебували. Батько дитини ОСОБА_8 психічних у тому числі спричинених психоактивних речовин , протипоказань для визначення місця проживання не має. Офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, має самостійний дохід. Малолітній ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком ОСОБА_8 проживають за адресою АДРЕСА_2 . Відповідно акту обстеження умов проживання від 26.09.2025 року для проживання дитини створені всі умови, а саме, є окреме спальне місце, місце для навчання, розвитку та ігор. Дитина забезпечена одягом , взуттям, іграшками відповідно до віку, харчуванням. Батьку за доглядом за дитиною допомагає ОСОБА_7 , яка надала своє письмові пояснення, в яких зазначила, що з року ОСОБА_9 під її наглядом за домовленістю з батьком дитини, а саме з червня 2024 року. За весь час нагляду за дитиною мати жодного разу до сина не приходила, та не зверталась для з`ясування його стану здоров`я та розвитку.
Мати дитини, ОСОБА_2 надала свої письмові пояснення, в яких зазначила, що у шлюбі зареєстрованому з батьком дитини не перебувала, завагітніла. Батько дитини наполіг залишити дитину. Протягом року намагалась виховувати сина, та жити з сім`єю ОСОБА_10 . Зрозумівши, що з батьком дитини нічого не виходить, залишила сина та батька, не бажає приймати участі у вихованні дитини. Тому не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.
Департамент служб у справах дітей вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 35-36)
Обстеженням житлово-побутових умов сім`ї заявника встановлено, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 проживає у квартирі за адресою АДРЕСА_2 (без реєстрації), яка розташована на 20 поверсі, 25 поверхового будинку, зі всіма комунальними зручностями, складається з 3-х кімнат, у приміщенні в наявності всі необхідні комунальні та побутові зручності, меблі та сучасна техніка для побуту. Санітарно-гігієнічні умови задовільні. В дитини окреме ліжко, є місце для навчання дитини, речі та взуття відповідно віку та сезону. Для проживання, виховання та розвитку дитини створені належні умови.
Згідно з наданими медичними документами ОСОБА_1 психіатричних протипоказань не виявлено, позивач має постійне місце роботи та стабільні доходи, за місцем роботи характеризується позитивно ( а.с. 42 - 44).
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 повідомила, що за домовленістю із позивачем займається доглядом та вихованням ОСОБА_6 . Вона має медичну освіту. За весь час нагляду за дитиною з липня 2024 року може підтвердити, що мати жодного разу не відвідувала сина, не телефонувала, не цікавилася його станом здоров`я та розвитку. Їй відомо, що мати залишили дитину та позивача, коли сину виповнилося один рік. Підтверджує, що позивач сумлінно виконує батьківські обов`язки, дитина забезпечена всім необхідним, може охарактеризувати ОСОБА_4 тільки з позитивної сторони як батька, що піклується про свою дитину. Дитина дуже сильно прив`язана до батька. Також їй відомо, що позивач має двох дорослих синів, які наразі мешкають за кордоном.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Вищезазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Водночас, озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно.
За змістом ст.183 КК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини ( ч.2 ст. 182 СК України).
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.
Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
На виконання вимог статті 19 СК надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та обґрунтовано вважав, що цей висновок має рекомендаційний характер. 
Висловлена суду згода відповідачки на позбавлення її батьківських прав не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки суперечить вимогам закону.
Судом надано належну оцінку іншим письмовим доказам у справі, що свідчать про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, водночас судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом свідчить про передчасність позбавлення відповідача батьківських прав та є підставою для відмови у задоволені позову та попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.
Суд правильно вважав що відповідно до матеріалів справи є підстави вважати, що поведінка відповідачки може змінитися на краще.
З огляду на зазначене суд, вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову про позбавлення відповідачки батьківських прав. 
Водночас судова колегія не погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволені позову про стягнення аліментів, оскільки сторонами у справі не заперечується що дитина в теперішній час постійно проживає з позивачем, доказів існування між сторонами у справі спору щодо визначення місця проживання дітей суду не надані, як не доведено і те, що позивач утримує дітей примусово. Доведення факту проживання дитини окремо від матері на яку законом покладено обов`язок з їх утримання є підставою для висновку про обґрунтованість вимог особи з якою проживає дитина про стягнення з відповідачки на її користь аліментів на утримання сина.
При визначенні розміру аліментів суд керуючись вимогами ст. 183 СК України, враховує вік дітей, відсутність даних про проблеми зі здоров`ям як у дитини так і у відповідачки та вважає що стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/3 частини її заробітку ( доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з серпня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, що мають значення для справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржуване рішення в частині відмови задоволені позову про стягнення аліментів слід скасувати та позов в цій частині задовольнити.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Бочарової Олени Миколаївни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 - задовольнити частково.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2025 року в частині відмови у задоволені позову про стягнення аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позов Бочарової Олени Миколаївни , яка діє в інтересах ОСОБА_4 про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 05 серпня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.    
Головуючий      О.Ю.Тичкова

Судді            О.В.Маміна 

Ю.М.Мальований