Справа № 204/2268/26 
Провадження № 2/204/2642/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючого - судді     Черкез Д.Л.,
за участю секретаря судового засідання Борсук А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ: 

12 березня 2026 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 20153 від 30 вересня 2024 року у розмірі 20 850,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідно до укладеного Кредитного договору № 20153 від 30.09.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» та ОСОБА_1 відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,00 грн., строком на 730 днів (до 30.09.2026 року), шляхом переказу на її платіжну картку № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% від суми кредиту за кожен день користування (365,00% річних). Позивач свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконав та надав йому кредит у визначеному розмірі шляхом перерахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 емітовану АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», у той час як відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредитних коштів не виконав. Враховуючи наведені обставини позивач звернувся до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості та просив позовну заяву задовольнити. 
Ухвалою суду від 16 березня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 16 березня 2026 року.
31 березня 2026 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає виходячи із наступного. Відповідач зазначила, що позивач не має права стягувати з неї штраф та пеню з огляду на положення пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України. Щодо недоведеності правильності нарахування суми заборгованості вказала, що згідно договору строк позики (строк дії договору) – 30 днів, однак позивач нараховує проценти за користування кредитними коштами не у відповідності до положень ЦК України та не у межах встановлених строків кредитування. Крім того, зазначила, що позивачем не було надано до суду жодних доказів видачі відповідачу кредитних коштів за спірним кредитним договором. Надання розрахунку суми заборгованості або витягу з реєстру прав вимоги є недостатнім для підтвердження наявності заборгованості, оскільки розрахунок заборгованості та витяг реєстру з прав вимоги не є первинними документами, що підтверджують факт готівкової чи безготівкової видачі коштів відповідачу. Також зазначила про несправедливість умов в договорі, а саме, що проценти за користування кредитними коштами у декілька разів перевищують тіло кредиту. Встановлений договором розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов?язання за кожен день прострочки, є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 ЗУ Про споживче кредитування» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми відсотків, яка перевищує як 50% від суми кредиту, так і подвійну облікову ставки Національного банку України та становить більше ніж п?ятнадцять відсотків простроченого платежу. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову (а.с. 71-88).
20 квітня 2026 року від представника позивача – Руденка К.В. до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації Відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.uaта підписання Кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ФК «ПРОЦЕНТ» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті https://procent.com.ua. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. При цьому відповідач не був обмежений ні у часі для ознайомлення з умовами кредитування, ні у часі для ознайомлення з самим Договором. Також відповідач не обмежений у проведенні порівняльного аналізу кредитного договору, умов кредитування, які були у ТОВ «ФК «Процент» з іншими, які пропонуються різними небанківськими фінансовими установами або банками на ринку надання фінансових послуг, а саме кредитування. Окрім цього, звертає увагу відповідача на те, що будь-які зміни умов Договору № 20153 від 30 вересня 2024 року не вносилися. Щодо нарахування позивачем відсотків за Договором повідомляє наступне. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору, позивач нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 1,00% від суми кредиту за кожен день користування (365,00% річних). Строк надання кредиту відповідно до п. 1.3. Кредитного договору становить 730 днів. Відповідно до п.1.3. періодичність платежів зі сплати процентів ставлять кожні 30 днів, що відображено у Графіку платежів. Відповідно до п. 4.2 Кредитного договору, нарахування процентів за Кредитним договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються щоденно, з дня його надання позичальнику (дня перерахування грошових коштів на електронний платіжний засіб позичальника), до дня повернення суми кредиту, визначеної у пункту 1.1. Кредитного договору (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства, зазначений у пункті 8 цього Договору) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. Крім цього, звертаємо увагу на наступне. 22.11.2023р. прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно). Відповідно до п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Таким чином, за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-IX, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору. При цьому, денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту). Не виконуючи належним чином зобов`язання за вказаним кредитним договором, відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. Зміни до кредитного договору, що укладений з відповідачем, не вносились (додаткові договори щодо продовження строку дії та інших умов не укладались), то відповідно правових підстав для перерахунку денної процентної ставки немає. Щодо правомірності стягнення понесених витрат на професійну правничу допомогу з відповідача у розмірі 10 000,00 грн. вказує, що в матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем. У зв`язку з викладеним позовні вимоги просив задовольнити (а.с. 100-105).
Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами.
Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. 
Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, є договором приєднання, що визначено у ст. 634 ЦК України.
Судом встановлено, що 30 вересня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 20153, у відповідності до умов якого Товариство зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти в розмірі 5 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом строки, визначені цим договором (а.с. 14-18). 
Сторони узгодили, що строк надання кредиту та строк дії кредиту становить 730 днів, періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 30 днів; процентна ставка за користування кредитом становить 1,0% від суми кредиту за кожний день (річна процентна становить 365%). Також сторони погодили таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, графік платежів та реальної річної процентної ставки за кредитним договором № 20153 від 30 вересня 2024 року (а.с. 19). 
Пунктом 8.1. вищевказаного договору сторони передбачено, що цей Договір складено в електронному вигляді українською мовою, підписано Позичальником з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором та електронним підписом із електронною позначкою часу та/або електронної печатки з електронною позначкою часу уповноваженою особою Товариства. 
Судом встановлено, що кредитний договір № 20153 від 30 вересня 2024 року підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором «428056»., який було відправлено на фінансовий номер позичальника НОМЕР_2 . 
У відзиві на позовну заяву відповідач хоча і заперечувала проти позову, посилаючись на те, що позивачем не додано до позовної заяви доказів надання позивачем грошових коштів позичальнику, однак фактично не наводила жодних заперечень проти тверджень позивача про те, що кредитний договір № 20153 від 30 вересня 2024 року було підписано сторонами в електронній формі, одноразовим ідентифікатором (код з смс-повідомлення), який було відправлено на фінансовий номер позичальника +380970888808. 
Більш того, саме такий номер телефону ( НОМЕР_2 ) відповідач вказала у відзиві на позовну заяву, як свій засіб зв`язку. 
Таким чином, судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» та ОСОБА_1  30 вересня 2024 року було укладено кредитний договір № 20153.
У відзиві на позовну заяву відповідач не визнавала факт отримання на платіжну картку грошових коштів у кредит від ТОВ «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ», у зв`язку з чим за клопотанням представника позивача ухвалою суду від 16 квітня 2026 року (а.с. 94) було витребувано у Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» інформацію та документи щодо належності відповідачу платіжної картки № НОМЕР_1 , руху коштів по ній, факту зарахування 30 вересня 2024 року 5 000,00 грн., а також відомості про фінансовий номер телефону, прив`язаний до вказаної картки. 
На виконання вищевказаної ухвали суду про витребування доказів 13 травня 2026 року на адресу суду надійшла відповідь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» № 20.1.0.0.0/7– 260429/57905-БТ від 07 травня 2026 року, в якій зазначено, що на ім?я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ). Також вказано, що номер телефону на який відправляється інформація про підтвердження операцій станом на 04-05-2026 р.: фінансовий номер телефону НОМЕР_2 . Крім того, зазначили номери телефонів які знаходяться в анкетних даних ОСОБА_1 та повідомили, що по рахунку НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) було зарахування коштів на суму 5 000,00 грн. 30 вересня 2024 року (а.с. 109-111).
В свою чергу, відповідач не надала суду жодних доказів на підтвердження неотримання нею від ТОВ «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» 30 вересня 2024 року грошових коштів в сумі 5 000,00 грн. у кредит на реквізити електронного платіжного засобу (картки) № 5168745678649754. 
Отже, враховуючи встановлені обставини, суд не бере до уваги та відхиляє усі заперечення відповідача про неотримання відповідачем від ТОВ «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» грошових коштів у розмірі 5 000,00 грн. у кредит, оскільки вони є недоведеними відповідачем та повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. 
Таким чином, суд вважає встановленим, що ТОВ «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлені кредитним договором кредитні кошти на умовах, передбачених договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Отже, між позивачем та відповідачем склалися кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обов`язок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою.
Відповідач отримала у кредит обумовлені договором грошові кошти, проте зобов`язання належним чином за вищезазначеним договором не виконала, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.
Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з детальним розрахунком заборгованості за кредитним договором № 20153 від 30 вересня 2024 року, відповідач має заборгованість перед позивачем, яка становить 25 850,00 грн., та складається з: 5 000,00 грн. – строкова заборгованість за сумою кредиту; 20 850,00 грн. – прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом (а.с. 20-26).
Суд зазначає, що позивач не вимагає та не пред`являє вимоги дострокового повернення суми кредиту, а просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 20153 від 30.09.2024 року у розмірі 20 850,00 грн., а саме: заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 29 листопада 2024 року по 23 січня 2026 року.
З розрахунком заборгованості за відсотками відповідач у відзиві на позовну заяву не погоджувалась та зазначала, що строк дії договору складає 30 днів, однак позивач нараховує проценти за користування кредитними коштами не у відповідності до положень ЦК України та не у межах встановлених строків кредитування. 
З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що п. 1.3. кредитного договором № 20153 від 30 вересня 2024 року встановлено, що строк надання Кредиту та строк дії Договору становить 730 днів, з сплатою Кредиту в кінці строку користування. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів. 
Таким чином, доводи відповідача щодо неправомірності нарахування процентів після спливу 30 днів є безпідставними, оскільки умовами кредитного договору встановлено строк його дії – 730 днів, тоді як 30-денний строк визначає лише періодичність сплати процентів, а не кінцевий строк користування кредитом. 
Отже, відповідач помилково тлумачить зміст умов кредитного договору щодо строку кредитування та порядку оплати процентів.
Також в обгрунтування своїх заперечень відповідач зазначила про те, що встановлений договором розмір відсотків за несвоєчасно виконані зобов?язання за кожен день прострочки є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить встановленим обмеженням ст. 21 ЗУ Про споживче кредитування».
Суд зазначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
У частині 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Однак, відповідач не надала суду жодних доказів, які б підтверджували, що вона зверталась до суду з позовною заявою про зміну або визнання недійсними умов кредитного договору № 20153 від 30 вересня 2024 року в частині встановленого сторонами порядку нарахування та сплати процентів за користування кредитними коштами. 
При цьому, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Суд зазначає, що кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд також зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
На підтвердження помилковості наданого позивачем розрахунку заборгованості за відсотками належних, допустимих, переконливих та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України відповідач не надала.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, яке підлягає судовому захисту у спосіб визначений позивачем.
При розгляді даної справи суд виходить з того, що в обґрунтування заперечень проти позову та підтвердження перед судом наведених обставин, стороною відповідача не надано суду належних, допустимих та переконливих доказів. Усі заперечення відповідача зводяться лише до його незгоди та невизнання розміру заборгованості з відсотків за кредитним договором. При цьому, обов`язок доведення перед судом переконливості своєї позиції покладається у рівній мірі як на позивача, так і на відповідача. Саме тому, оцінюючи у сукупності наявні в матеріалах справи докази та повідомлені сторонами суду обставини, суд вважає переконливішою позицію позивача, оскільки вона підтверджена відповідним доказами, в той час як позиція відповідача ґрунтується виключно на запереченнях та припущеннях, та не підтверджена відповідним засобами доказування.
З огляду на те, що відповідач прострочила погашення платежів за процентами за кредитним договором, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 20153 від 30 вересня 2024 року у розмірі 20 850,00 грн., а саме: заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 29 листопада 2024 року по 23 січня 2026 року, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Оцінюючи у сукупності усі інші докази та аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими та безпідставними.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Судом встановлено, що позивачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» правничу допомогу у вказаній справі надавав адвокат Руденко К.В., що підтверджується договором про надання юридичних послуг № 03/06/2024 від 03 червня 2024 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» та ФОП ОСОБА_2 (а.с. 45-46) та довіреністю від 31 грудня 2025 року (а.с. 48).
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.
26 січня 2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» та ФОП ОСОБА_2 було підписано Акт приймання-передачі наданих послуг № 103 до Договору № 03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року (а.с. 49) та Витяг з реєстру № 1 до Акту приймання-передачі наданих послуг № 103 до Договору № 03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року (а.с. 50), в яких зазначено, що Виконавець надав, а Клієнт отримав наступні послуги: складання та подання позовної заяви до суду та клопотання про витребування доказів, складання адвокатського запиту про витребування доказів, вартість яких становить 10 000,00 грн., кількість витраченого часу становить 6 годин.
Позивач дійсно отримав правову допомогу від адвоката Руденка К.В., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі.
Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 10 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.
Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. 
При цьому, вартість послуг зі складання та подання позовної заяви до суду та клопотання про витребування доказів, складання адвокатського запиту про витребування доказів є очевидно завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт.
Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, заявленої у справі ціни позову та значення справи для сторін, суд вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а отже вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» в цій частині також підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПРОЦЕНТ» підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. (0,8 ставки судового збору за подачу позовної заяву через електронний суд).
На підставі ст.ст. 15, 16, 512, 514, 526, 634, 638, 640, 641, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП – НОМЕР_5 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» (ЄДРПОУ – 41466388, місцезнаходження: 03124, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4) заборгованість за кредитним договором № 20153 від 30 вересня 2024 року у розмірі 20 850,00 грн. (двадцять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень, 00 копійок), яка є заборгованістю за процентами за користування кредитом за період з 29 листопада 2024 року по 23 січня 2026 року.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП – НОМЕР_5 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПРОЦЕНТ» (ЄДРПОУ – 41466388, місцезнаходження: 03124, м. Київ, бул. Вацлава Гавела, буд. 4) судовий збір у розмірі 2 662,40 грн. (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні, 40 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень, 00 копійок).
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя           Д.Л. Черкез