КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7535/2026
Справа № 759/25581/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

27 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником Гоцюк Наталією Олексіївною , на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Бабич Н.Д. в м. Київ 08 грудня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 80457,96 грн., яка складається із:
заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн., 3 % річних у розмірі 0,00 грн.,
заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 0,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 0,00 грн., 3 % річних у розмірі 0,00 грн.,
заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5047,98 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1249,41 грн., 3 % річних у розмірі 347,28 грн.,
заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 12494,30 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2509,41 грн., 3 % річних у розмірі 701,42 грн.,
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 30492,79 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 3792,41 грн., 3 % річних у розмірі 1091,46 грн., пеню в розмірі 1327,94 грн.,
заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 17216,41 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2543,26 грн., 3 % річних у розмірі 712,94 грн., пеню у розмірі 867,41 грн.,
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 39,89 грн.,
заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.,
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 0,00 грн.,
заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн.,
судовий збір у розмірі 3028 грн.
Позов мотивував тим, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).
Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».
Відповідно до вимог нормативно-правових актів, послуги з ТЕ/ПГВ та послуги з ЦО/ЦПГВ надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на підставі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.
На виконання вимог законодавства позивачем на підставі типових договорів підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ повідомляв, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства, на своєму веб-сайті оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і послуг з ТЕ/ПГВ, у тому числі, є отримання послуг споживачем.
Будинок за адресою АДРЕСА_1 в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за вказаною адресою під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, а відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року - споживачами з ТЕ/ПГВ.
Відповідачі від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року від послуг з ТЕ/ПГВ не відмовлялися (не відключалися). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків між сторонами підтверджується діями сторін: позивач щомісячно надає відповідачам послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуги з ТЕ/ПГВ, а відповідачі споживають надані послуги та зобов`язані оплатити вартість, розрахунковим періодом є календарний місяць. Проте відповідачі у порушення вимог законодавства своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 серпня 2025 року складає 65315,02 грн., а саме за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 5047,98 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 12494,30 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 30492,79 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води в розмірі 17216,41 грн.
Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачі послуг з ЦО/ЦПГВ зобов`язані були сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг. Також відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також плату за абонентське обслуговування.
Таким чином, за вищевказаною адресою у відповідачів також існує заборгованість: у період до 31 жовтня 2021 року заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 0,00 грн., заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 39,89 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн.
Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 0,00 грн. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн. Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами № 630 та опублікованого 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Наводив зміст ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказував, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення, а загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 % загальної суми боргу.
Отже, згідно норм чинного законодавства позивачем було нараховано розмір 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення в сумі 5 047,98 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 1 249,41 грн., три відсотки річних 347,28 грн., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води в сумі 12 494,30 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 2 509,41 грн., три відсотки річних 701,42 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 30 492,79 грн., інфляційну складову, боргу в розмірі 3 792,41 грн., три відсотки річних 1 091,46 грн., пеню в розмірі 1 327,94 грн., заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 17 216,41 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 2 543,26 грн., три відсотки річних 712,94 грн., пеню в розмірі 867,41 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 39,89 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 23,65 грн. Стягнуто з кожного з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КП «Київтеплоенерго» судові витрати - сплачений судовий збір в розмірі по 1514 грн., а також витрати, пов`язані з витребуванням доказів, по 133,65 грн.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у осіб представника Гоцюк Н.О. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, покласти на позивача судові витрати.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року відповідачам було запропоновано подати до суду відзив на позов та подати докази, якими він обґрунтовуються, у строк протягом 15 днів з дня отримання ухвали. У рішенні суду зазначено, що відповідачам направлялася копія ухвали про відкриття провадження, позовна заява з додатками, які вручені відповідачам 27 листопада 2025 року, і встановлено строк подачі відзиву до 12 грудня 2025 року. Проте суд першої інстанції не надав відповідачам у встановлений строк до 12 грудня 2025 року скористатись правом відзиву на позов та 08 грудня 2025 року ухвалено рішення, що є порушенням процесуальних прав відповідачів, позбавлення їх права на справедливе і неупереджене судочинство, рівність учасників, змагальності сторін та доведення безпідставності позову.
Наводили зміст ст. 256, 257, 258, 261, 267 ЦК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, 29 жовтня 2024 року у справі № 6-159цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 щодо перебігу позовної давності за щомісячними платежами, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 про те, що у разі пропуску позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що звернення до суду було пропущено з поважних причин, а також ряд постанов Великої Палати Верховного Суду з висновками про те, що позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовів, вказували, що період, заявлений позивачем щодо стягнення з них заборгованості, подано поза межами позовної давності.
Вказували, що прострочення виконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, і право на стягнення 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат обмежується останніми трьома роками до подання позову.
Зазначали, що матеріали справи не містять розрахунків і тарифів, які діяли у відповідні періоди, крім зазначених у таблицях без прикріплення відповідних доказів та періодів, у яких вони діяли, тому наведені позивачем цифри не можуть бути взяті до уваги, оскільки є неналежними доказами.
В долучених до матеріалів справи розрахунках позивача пені, 3 % річних та інфляційних втрат вбачається, що вони нараховані за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, тому нарахування вказаних сум є неправомірною та заявленою поза межами строків позовної давності.
У відповідності до наданих розрахунків не зазначено, який розмір пені визначений договором, як і не зазначено формулу, за якою у позивача вийшла відповідна сума. 
Посилалися на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24, в якій визначено, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, які виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора. Ключовою характеристикою є те, що ці суми нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум. Це означає, що об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора на їх стягнення. Усталена практика Верховного Суду встановила методологічно важливу позицію щодо механізму розрахунку інфляційних втрат, яка полягає в тому, що нарахування інфляційних втрат здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, після чого одержані результати підсумовуються за весь час прострочення. Це означає, що неправильно здійснювати розрахунок шляхом простого множення суми боргу на сукупний індекс інфляції за весь період прострочення, необхідно здійснювати щомісячне нарахування з використанням індексів інфляції, що щомісячно публікуються Державною службою статистики України.
За загальним правилом, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Вказували, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), але до матеріалів справи надано лише першу та останню сторінки договору, які не містять інших сторінок, відповідно встановити належними доказами факт укладення договору цесії неможливо. Споживачі за позовною заявою визначаються у додатках № 1 та № 2, які взагалі не долучені до матеріалів справи і неможливо встановити, що позивачем було укладено даний договір, і що позивач набув право вимоги саме на стягнення заборгованості з відповідачів.
Щодо розрахунків заборгованості, посилалися на те, що правовідносини у сфері надання послуг ЦО/ЦПГВ регулювались на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, наводили зміст п. 11, 21, 20 Правил, зазначали, що згідно відповіді на адвокатський запит від 22 січня 2026 року стало відомо, що за послуги постачання гарячої води було здійснено перерахунок у березні 2019 року без зменшення у розмірі 372,96 грн., цієї суми не було враховано при здійсненні розрахунку заборгованості позивачем, що свідчить про недостовірність здійсненого позивачем розрахунку загальної суми заборгованості. 
Крім того, відповідачі, втративши право на відзив, не змогли у повному обсязі надати пояснення щодо заборгованості, яка виникла. Так, ОСОБА_2 взагалі не користувалась послугами, за якими виникла заборгованість, адже з 2017 року не проживає в Україні, про що надаються підтверджуючі документи.
Обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» кореспондуються з правом споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, визначеним п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». 
Вказували, що обов`язок споживача з оплати житлово-комунальних послуг виникає за фактично спожиті житлово-комунальні послуги.
Підсумовували, що судом першої інстанції порушено процесуальні права відповідачів, не досліджено матеріали по справі, не враховано строки позовної давності, не з`ясовано правомірність звернення позивача щодо стягнення заборгованості до відповідачів.
Повідомляли про понесення ними судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із поданням апеляційної скарги, в розмірі 4750 грн., які вони просили стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 . 

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).
На а. с. 14 - 20 наявні копії корінців нарядів щодо включення та відключення опалення в житловому будинку по АДРЕСА_2 на підставі відповідно початку та завершення опалювальних сезонів за 2018 - 2024 роки.
На а. с. 21 наявна копія довідка КП «Київтеплоенерго» про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ за адресою АДРЕСА_2 за період з 01 жовтня 2018 року по 31 серпня 2025 року.
На а. с. 6 - 23 наявні розрахунки заборгованості споживачів за адресою АДРЕСА_1 : розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з постачання гарячої води, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2025 року, розрахунок заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 31 серпня 2025 року за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 березня 2020 року по 31 серпня 2025 року внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2025 року плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року по 31 серпня 2025 року послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2025 року послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
На а. с. 22 знаходиться копія першої та останньої сторінок договору від 11 жовтня 2018 року, сторонами якого зазначені ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. 
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а. с. 5).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги долучено нові докази, а саме:
копію адвокатського запиту від 10 січня 2026 року та відповіді Комунального концерну «Центр комунальних послуг» від 22 січня 2026 року про те, що за адресою АДРЕСА_1 обліковується інформація щодо наявності квартирного засобу обліку гарячої води № 5528734 в період з 01 травня 2018 року, який знято з абонентського обліку з 30 вересня 2021 року в зв`язку із з закінченням терміну проходження повірки та відсутності у виконавця послуги інформації щодо її проведення; з 01 жовтня 2021 року по 31 жовтня 2021 року не обліковується інформація щодо наявності квартирного засобу обліку гарячої води; в період 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року за наведено адресою наявна інформація щодо перерахунку у березні 2019 року за послуги з постачання гарячої води у бік зменшення - 372,96 грн.; 
копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , згідно якого 11 квітня 2019 року її прийнято на тимчасовий консульський облік у Генеральному консульстві України у м. Кракові, а також інших документів ОСОБА_2 , складені іноземними мовами без перекладу на українську мову. 

Вирішуючи питання щодо можливості долучення даних доказів, апеляційний суд враховує таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Апеляційний суд враховує, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року ухвалене до закінчення 15-денного строку, встановленого відповідачам для подання відзиву на позовну заяву, який спливав 11 грудня 2025 року згідно поштових повідомлень про вручення поштових відправлень з відміткою про вручення копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви ОСОБА_1 26 листопада 2025 року (а. с. 32 - 33), а отже відповідачі були позбавлені можливості надати власні докази в установлений судом першої інстанції строк, відтак дані докази приймаються апеляційним судом.
Апеляційний суд також враховує, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, відтак прийняття доказів, наданих відповідачем, та їх оцінка є необхідними для повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин, що мають значення для справи в межах апеляційного перегляду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов КП «Київтеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі є споживачами послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, які надає КП «Київтеплоенерго», і на них покладено обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, однак, оскільки відповідачі своєчасно не сплачують за спожиті послуги з центрального опалення та/або постачання гарячої води, у них утворилась заборгованість. Оскільки відповідачами не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, така заборгованість підлягає стягненню з них на користь КП «Київтеплоенерго».

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).
Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.
Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 2004 року плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Правовідносини у сфері надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).
Правовідносини у сфері надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води на даний час регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».

Відповідно до вимог даних нормативно-правових актів, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на основі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2025 року; довідку про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ; документи, які підтверджують надання послуг та підключення будинку до мереж теплопостачання та гарячої води, документи, які підтверджують реєстрацію відповідачів за адресою, за якою надаються комунальні послуги.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачам як власникам і користувачам квартири, і що на час звернення до суду з позовом, відповідачі мають заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданими суду розрахунками.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_2 взагалі не користувалась послугами, за якими виникла заборгованість, адже з 2017 року не проживає в Україні, а тому є неналежним відповідачем, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не звільняють даного відповідача від обов`язку утримання належного їй майна та оплати комунальних послуг, оскільки згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_2 залишалася зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 станом на 24 вересня 2025 року, не повідомляла позивача КП «Київтеплоенерго» про свою відсутність за вказаною адресою, і цих обставин нею не спростовано. Відомості про відчуження належної ОСОБА_2 частки в праві власності на квартиру в матеріалах справи також відсутні.

При цьому із наданих ОСОБА_2 доказів, а саме копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 , згідно відміток у якому 11 квітня 2019 року її прийнято на тимчасовий консульський облік у Генеральному консульстві України у м. Кракові, а також інших документів ОСОБА_2 , складених іноземними мовами без перекладу на українську мову, не можна беззаперечно встановити, що за період утворення заборгованості остання не проживала в Україні за місцем реєстрації та не користувалась комунальними послугами, які надає позивач, тому доводи апеляційної скарги щодо неналежного суб`єктного складу є безпідставними.

Відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 . Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання на гарячого водопостачання або щодо неотримання ними щомісячних рахунків на сплату послуг. Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 відповідачами суду також не надано. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідачів до КП «Київтеплоенерго» із заявами про здійснення перерахунку заборгованості в зв`язку з невідповідністю нарахованих позивачем сум оплати житлово-комунальних послуг показникам лічильників або обсягам споживання.

Відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами у справі факт наявності та розміру заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення/постачання теплової енергії, надані після 01 травня 2018 року, хоча це є їх процесуальним обов`язком.

Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупності з іншими доказами свідчать про порушення відповідачами умов публічного договору та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.

Розрахунки заборгованості є чіткими та зрозумілими, із зазначенням нарахованих помісячно сум, обсягу наданих послуг, опалювальної площі, діючого тарифу. Тарифи на комунальні послуги, затверджені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які офіційно оприлюднені і є загальновідомими.
Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять розрахунків і тарифів, які діяли у відповідні періоди, крім зазначених у таблицях без прикріплення відповідних доказів та періодів, у яких вони діяли, тому наведені позивачем цифри не можуть бути взяті до уваги, оскільки є неналежними доказами.

Доводи відповідачів, що усталена практика Верховного Суду встановила методологічно важливу позицію щодо механізму розрахунку інфляційних втрат, і неправильним є здійснення розрахунку шляхом простого множення суми боргу на сукупний індекс інфляції за весь період прострочення, а необхідно здійснювати щомісячне нарахування з використанням індексів інфляції, що щомісячно публікуються Державною службою статистики України, відхиляються апеляційним судом, оскільки не спростовують правильності нарахування позивачем інфляційних втрат, нарахованих за формулою борг * індекс інфляції * % - борг, про що зазначено на зворотному боці відповідних розрахунків заборгованості, тобто позивачем застосовано саме механізм розрахунку інфляційних втрат, на який посилаються відповідачі.

Апеляційний суд також не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині заперечень правомірності нарахування заборгованості за комунальні послуги до 01 травня 2018 року на підставі договору цесії № 602-18 від 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», з огляду на те, що заборгованість, яка виникла до 01 травня 2018 року, судом першої інстанції з відповідачів не стягувалась.

Посилання відповідачів у апеляційній скарзі, що згідно відповіді на адвокатський запит від 22 січня 2026 року стало відомо, що за послуги постачання гарячої води було здійснено перерахунок у березні 2019 року без зменшення у розмірі 372,96 грн., цієї суми не було враховано при здійсненні розрахунку заборгованості позивачем, що свідчить про недостовірність здійсненого позивачем розрахунку загальної суми заборгованості, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи. Так, згідно розрахунку заборгованості за послуги з ЦО/ПГВ за період з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2025 року на а. с. 6 відображено проведення коригування суми заборгованості у березні 2019 року на суму 372,96 грн.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що вимоги про стягнення заборгованості, пені, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат заявлені з пропущенням строку позовної давності, апеляційний суд зважає на таке.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) дійшла висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення, однак обмежується останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.

Таким чином, з огляду на наведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат мало б обмежуватися останніми трьома роками, що передували поданню такого позову.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і був відновлений з 04 вересня 2025 року.

Підсумовуючи, Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 зазначав, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

У справі, що переглядається, позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості із нарахованими на неї штрафними санкціями, що виникла з 01 травня 2018 року, тобто в межах позовної давності, з урахуванням продовженого і зупиненого строку позовної давності, а отже доводи відповідачів у цій частині апеляційної скарги є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Разом із тим, частково задовольняючи позов, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому, що у наданому позивачем розрахунку пені не зазначено, який розмір пені визначений договором, як і не наведено формулу, за якою позивач здобув відповідну суму, з огляду на відсутність в матеріалах справи примірників індивідуальних договорів на постачання гарячої води та на постачання теплової енергії, оскільки надання позивачем послуг здійснюється на підставі саме цих договорів, про що зазначено у самому позові.
Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.
Отже, з огляду на відсутність в матеріалах справи договорів, з яких можна було би встановити умови нарахування пені та її розмір, вимоги про стягнення нарахованої позивачем пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість решти заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за спожиті після 20 травня 2019 року послуги з ЦО/ЦПГВ та з 01 листопада 2021 року - послуги з ТЕ/ПГВ, із нарахованими на суми заборгованості інфляційними втратами та 3 % річних.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав відповідачам у встановлений строк скористатись правом відзиву на позов та передчасно ухвалено рішення, що є порушенням процесуальних прав відповідачів, позбавлення їх права на справедливе і неупереджене судочинство, рівність учасників, змагальності сторін та доведення безпідставності позову, апеляційний суд враховує, що дійсно, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року ухвалене до закінчення 15-денного строку, встановленого відповідачам з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, для подання відзиву на позовну заяву, який спливав 11 грудня 2025 року, згідно поштових повідомлень про вручення поштових відправлень з відміткою про вручення копії ухвали про відкриття провадження та копії позовної заяви ОСОБА_1 26 листопада 2025 року (а. с. 32 - 33).
Разом із тим, допущені процесуальні порушення не призвели до неправильного вирішення справи, а отже не можуть вважатися підставами для скасування судового рішення, передбаченими ч. 2 ст. 376 ЦПК України. Процесуальні права відповідачів були в повній мірі поновлені апеляційним судом, яким прийнято до розгляду їх апеляційну скаргу і надано оцінки доводам по суті спору.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог про стягнення пені ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині, а також в частині судових витрат, стягнутих з відповідачів на користь позивача, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції, яким з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Київтеплоенерго» стягнуто решту заборгованості в загальному розмірі 78262,61 грн., є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.
За подання позову КП «Київтеплоенерго» сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. та понесено витрати, пов`язані з витребуванням доказів, в розмірі 267,29 (а. с. 37), а відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 97 % (стягнуто 78262,61 грн. із заявлених до стягнення 80457,96 грн.), з відповідачів із кожної на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволення позову в розмірі 1468,58 грн., а також витрати, пов`язані з витребуванням доказів, в розмірі 129,64 грн.
Разом із тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 3 %, з позивача на користь відповідачів кожної підлягає стягненню сплачений ними судовий збір пропорційно до задоволення апеляційної скарги в розмірі 54,50 грн.
Шляхом взаємного зарахування з відповідачів з кожної на користь позивача КП «Київтеплоенерго» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1414,08 грн. (1468,58 грн. - 54,50 грн.).
Також апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі відповідачі про понесення ними судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із поданням апеляційної скарги, в розмірі 4750 грн., які вони просили стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 . Разом із тим, до матеріалів справи долучено лише копії договорів про надання правничої допомоги, укладених відповідачами з адвокатом Гоцюк Н.О., яким передбачено, що за надання кожного виду правничої допомоги клієнт виплачує гонорар у розмірі та порядку, погоджених сторонами у кожному випадку окремо, про що сторони зазначатимуть у додатках, актах до цього договору.
Враховуючи, що відповідачами не надано відповідних додатків та актів, на підставі яких суд міг би встановити конкретний розмір витрат на правничу допомогу адвоката, та не зазначено, що докази понесення таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, клопотання відповідачів про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із поданням апеляційної скарги, задоволенню не підлягає як необґрунтоване.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником Гоцюк Наталією Олексіївною , задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року скасувати в частині стягнення пені у розмірі 2195,35 грн., а також в частині стягнення судових витрат, та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у позові в частині стягнення пені.
У іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2025 року, яким з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради «Київтеплоенерго» стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 78262,61 грн., залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) з кожної на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ пл. І.Франка 5 код ЄДРПОУ 40538421) судовий збір в розмірі 1414,08 грн. та витрати, пов`язані з витребуванням доказів, в розмірі 129,64 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.