ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року Справа № 902/838/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Хабарова М.В.,
суддя Мельник О.В.,
суддя Мамченко Ю.А.

секретар судового засідання Щербак В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.01.2026 у справі № 902/838/25 (суддя Маслій І.В., повний текст рішення складено 26.01.2026)
за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" 
до 1) ОСОБА_1 
2) Приватного підприємства "Серебрійське" 
про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном 

за участі представників:
від позивача - не з`явились
від відповідачів 1,2 - Грушко Ж.В.

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 26.01.2026 у справі №902/838/25 у задоволенні позову відмовлено.
Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" на користь ОСОБА_1 36000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн залишено за відповідачем-1.
Стягнуто з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" на користь Приватного підприємства "Серебрійське" 36000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Понесені Приватним підприємством "Серебрійське" витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн залишено за відповідачем-2.
Обґрунтовуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції встановивши не доведеність позивачем факту набуття права власності на транспортні засоби, перелік яких зазначений у позові та факту вчинення відповідачами протиправних дій щодо майна позивача чи вчинення ними перешкод у здійсненні правомірного управління чи розпорядження майном, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Крім того, встановивши обґрунтовану вартість понесеної правничої допомоги ОСОБА_1 у розмірі 36 000 грн та ПП «Серебрійське» у розмірі 36 000 грн, суд дійшов висновку про її стягнення з позивача.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" звернулось з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Зазначає, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що майно - сільськогосподарська техніка та інші транспортні засоби були включені до єдиного (цілісного) майнового комплексу, який від колишнього Радгоспу «Україна» перейшов до реорганізованої юридичної особи СВАТ «Україна», а в подальшому в процесі реорганізації (перетворення) до СТОВ «Україна 1».
Вказує, що згідно протоколу №1 від 28.06.2000 та №1 від 09.09.2002 вбачається, що рухоме майно, яке у 2001 році зареєстровано за СТОВ «Україна-1» як власність у Державних реєстрах, не ввійшло до статутного фонду СТОВ «Україна-1», а значить дане майно перейшло до СТОВ «Україна-1» в процесі реорганізації (перетворення) СВАТ «Україна» у СТОВ «Україна-1» і є майном єдиного (цілісного) майнового комплексу колишнього Радгоспу «Україна». Факт, який підтверджується відомостями з Державного реєстру є достовірним доказом реєстрації його за СТОВ «Україна-1» у 2001 році.
Зазначає, що спірне рухоме майно стало власністю СТОВ «Україна-1, утворюючи його пайовий фонд, який надалі підлягає паюванню між колишніми членами Держгоспу «Україна» - працівниками.
Разом з тим, відсутність паювання майна у березні 2001 року не перешкоджало СТОВ «Україна-1» зареєструвати спірне майно як власність, оскільки воно вже прийняло його у власність як правонаступник.
Апелянт вказує, що відсутність передавального Акту (баланс) при реорганізації юридичної особи не означає автоматично, що майно не було передано підприємству – правонаступнику та не заперечує факту державної реєстрації спірного майна, як власність СТОВ «Україна-1». 
Щодо твердження суду, що з переліку пайового фонду СТОВ «Україна-1» станом на 01.04.2002 достеменно не вбачається, що він містить спірне майно, позивач вказує, що таке майно було зареєстровані за СТОВ «Україна-1» ще в березні 2001 року, тоді як уточнений перелік складено у квітні 2002 року. А тому, станом на 2002 рік майно вже належало товариству внаслідок реорганізації.
Також вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що майно єдиного (цілісного) майнового комплексу колишнього Держгоспу «Україна», яке при реорганізації ввійшло до пайового фонду підприємства-правонаступника СТОВ «Україна-1» на зборах співвласників майнових паїв (протокол №1 від 09.09.2002), було виділено в натурі. 
Пайовиками - співвласниками майнового паю СТОВ «Україна-1» право на отримання майна в натурі реалізоване не було, документи про виділення майна в натурі чи акт приймання-передачі такого майна одному пайовику, групі пайовиків, чи усім пайовикам в матеріалах справи відсутні. А тому, надані відповідачем-2 свідоцтва про право власності на майновий пай, оформлених на ПП «Серебрійське» без відміток про виділення майна в натурі, підтверджують лише ті обставини, що розпайоване майно за рішенням загальних зборів в натурі не виділялось і пайовикам не передавалось.
Відтак, всі майнові паї співвласників майнових паїв СТОВ «Україна-1» є не витребувані, а майно, що виділене під їх забезпечення (пайовий фонд), належить на праві власності СТОВ «Україна-1», в тому числі і спірне майно - сільськогосподарська техніка та інші транспортні засоби, яке є предметом спору, так як воно входить до єдиного (цілісного) майнового комплексу СТОВ «Україна-1».
Також факт належності спірного майна у власності СТОВ «Україна 1» підтверджується відомостями з Державної реєстрації такого майна, згідно яких спірне майно зареєстровано 16.03.2001. Водночас уже в 2010-2012 роках ( ОСОБА_1 , як т.в.о.виконавчого директора СТОВ «Україна-1») відбулась його перереєстрація, де станом на 22.04.2025 згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за СТОВ «Україна-1» зареєстровано 20 одиниць транспортних засобів.
Вважає, що подані відповідачами договір оренди від 24.01.2019 та свідоцтва (майнові сертифікати) не можуть бути законною правовою підставою для здійснення управління, розпорядження та користуванням спірним майном, а також законною підставою, що саме на сільськогосподарську техніку та інші транспортні засоби, ПП «Серебрійське» має право в наслідок викупу майнових сертифікатів розпоряджатися і користуватися даним майном. Такими доказами і не є наданий відповідачами договір купівлі продажу частини спірного майна від СТОВ «Україна» до ТОВ «Обрій 3», та довідка №28 від 29.03.2017 про продаж у 2004 році техніки ТОВ «Обрій».
Апелянт вказує, що відповідач-1 - ОСОБА_1 , як колишній т.в.о. виконавчого директора СТОВ «Україна-1» та відповідач-2 - ПП «Серебрійське» в особі директора Томая С.І. неправомірно, протиправно заволоділи спірним майном, яке зареєстровано у Державних реєстрах за СТОВ «Україна-1» як власність, управляють, розпоряджають та користуються ним, і такою неправомірною діяльністю здійснюють перешкоди в законному розпорядженні та користуванні спірним майном СТОВ «Україна-1».
Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач вказує, що судом першої інстанції необґрунтовано та не вірно здійснено їх розподіл, застосувавши подвійну оплату та оплату за не поданий до суду процесуальний документ.
У відповідності до ст.263 Господарського процесуального кодексу України представник відповідачів-1 та 2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає що суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів (передавального акту, розподільчого балансу чи інших документів, які б визначали склад майна, що переходило до правонаступника), які б підтверджували належність спірних транспортних засобів до майна Радгоспу «Україна» та їх подальший перехід у порядку правонаступництва до інших суб`єктів господарювання, як то СВАТ «Україна» чи СТОВ «Україна -1».
Вказує, що у зв`язку з відсутністю передавального акту, який би підтверджував що спірні транспортні засоби входили до складу майна Радгоспу «Україна» та у подальшому в процесі реорганізації перейшли до СВАТ «Україна» та СТОВ «Україна-1» неможливо а ні стверджувати, а ні встановити, яке саме майно могло перейти до СТОВ «Україна-1» (у разі дійсності таких обставин та чи взагалі таке майно перейшло правонаступникам), як і не можливо встановити межі правонаступництва такого підприємства (у разі, коли таке існує).
Окрім того, фактична реорганізація Радгоспу «Україна» у СВАТ «Україна», а далі у СТОВ «Україна-1» не мала місце, оскільки склад засновників (учасників) зазначених суб`єктів господарювання не співпадає. Члени Радгоспу «Україна» та СВАТ «Україна» не набули автоматично статусу учасників (засновників) СТОВ «Україна-1», оскільки засновниками останнього стали виключно 7 фізичних осіб, які вклали власні кошти у його статутний фонд, згідно протоколу №1 від 28.06.2000.
Наявні у справі договори оренди, укладені між Спілкою (об`єднанням) громадян-співвласників та ПП «Серебрійське», а також СТОВ «Україна-1», спростовують твердження позивача, що спірне майно перейшло до останнього як єдиний (цілісний) майновий комплекс у процесі реорганізації, та свідчать про відсутність порушення прав позивача як власника.
Представник відповідачів вказує, що факт наявності в реєстрі відомостей про реєстрацію сільськогосподарської техніки та транспортних засобів не підтверджує наявність правових підстав для набуття права власності. 
Зазначає, що апелянтом не подано жодного доказу який би підтверджував набуття ним права власності на спірне майно (будь-які цивільно-правові договори (купівлі-продажу, дарування, міни тощо)), укладені між співвласниками майна - членами колишнього Держгоспу «Україна» (власниками майнових паїв) та СТОВ «Україна-1», які могли б свідчити про перехід до нього права власності.
Щодо твердження апелянта про те, що спірне рухоме майно стало власністю СТОВ «Україна-1» як складова пайового фонду, який у подальшому підлягав паюванню між колишніми працівниками Радгоспу «Україна» вказує, що відповідно до Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», всі члени Радгосп «Україна» та СВАТ «Україна» після реорганізації та припинення членства в ньому набули право власності на майновий пай та право на свій розсуд ним розпоряджатись.
Доводи апелянта про те, що відсутність передавального акта (балансу) під час реорганізації юридичної особи не свідчить автоматично про непередання майна підприємству-правонаступнику вважає необґрунтованим, оскільки останній покликається на норми законодавства, які не діяли на момент виникнення правовідносин, а наявний у справі наказ №1082-№ІК від 28.12.1995 «Про створення інвентаризаційної комісії радгоспу «Україна» сам по собі не підтверджує ані факту проведення інвентаризації, ані її результатів, а також не визначає склад майна, яке могло бути передане правонаступнику, а відтак не може свідчити про перехід спірного майна до апелянта. 
Щодо доводів апелянта про наявність триваючого характеру правопорушення відповідачем, вказує що передача спірного майна у користування ПП «Серебрійське» здійснювалася не відповідачами самовільно, а Спілкою (об`єднанням) громадян-співвласників майна, як належним суб`єктом управління майном, що перебуває у спільній частковій власності співвласників. Доказів протилежного, що б спростовувало правомочність Спілки передавати належне співвласникам майно у користування за цивільно-правовими договорами або свідчили про незаконність укладення відповідних договорів оренди позивачем не надано.
Отже, факт перебування майна у власності СТОВ «Україна-1» спростовується існуванням договорів оренди з іншими суб`єктами, протягом дії яких, відповідне майно реєструвалося за користувачем (орендарем), оскільки без належних реєстраційних документів сільськогосподарська техніка не могла законно використовуватися, пересуватися та здійснювати господарську діяльність, що пояснює факт її оформлення за СТОВ «Україна-1» та підтверджує відсутність у СТОВ «Україна-1» права власності на таке майно.
Тому, доводи апелянта щодо триваючого характеру порушення його прав та здійснення відповідачем-1 перешкод у реалізації права власності належним йому майном, не підтверджуються належними доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Твердження апелянта в частині стягнення витрат на правничу допомогу про подвійне та завищення їх стягнення вважає безпідставним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки заявлені відповідачами витрати вже були перевірені судом першої інстанції на предмет їх обґрунтованості, необхідності та співмірності та були часткового зменшені. Крім того, вказує про відсутність від апелянта жодних усних чи письмових клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу та не подавання заперечень щодо їх розміру.
До апеляційного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, викладена позиція у якій фактично дублює доводи апеляційної скарги. 
У судове засідання 26.03.2026 з`явився представник відповідачів-1 та 2, який надав свої пояснення щодо обставин справи та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Позивач явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання.
Згідно з ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 Господарського процесуального кодексу України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, приймаючи до уваги, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.
Разом з тим, 17.04.2026 від СТОВ «Україна-1» надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи нового доказу - акту від 15.04.2026 який, на думку позивача підтверджує, що станом на 15.04.2026 майно єдиного майнового комплексу колишнього Радгоспу «Україна», СВАТ «Україна» (наразі СТОВ «Україна-1») неправомірно перебуває у розпорядженні колишнього тимчасового виконуючого обов`язки виконавчого директора СТОВ «Україна-1» Томая С.І. та директора ПП «Серебрійське» Томая С.І.
Від відповідача-1 надійшло заперечення на клопотання про долучення доказів, у якому, посилаючись на порушення процесуального строку на подання нового доказу, відсутність виключних підстав для його прийняття та відсутність об`єктивного існування даного доказу ні на момент розгляду справи судом першої інстанції, ні на дату подачі апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження, просить залишити таке клопотання без розгляду. 
Також просить не приймати до розгляду відповідь на відзив, оскільки останній поданий з порушенням вимог процесуального закону та не підлягає врахуванню судом при розгляді справи.
Розглядаючи вказане позивачем клопотання про долучення нового доказу, колегія суддів враховує, що виходячи з принципу змагальності господарського процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції.
У відповідності до ч.8 ст.80 Господарського процесуального кодексу України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, в ч.3 вказаної статті передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновків викладених Верховним Судом у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушенням встановленого строку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Крім того, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №756/1529/15-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, СТОВ «Україна-1» просить долучити до справи новий доказ, який складений після ухвалення оскаржуваного рішення, обґрунтовуючи його неподання до суду першої інстанції тим, що представник відповідачів не заперечувала, що спірне майно входило до єдиного майнового комплексу Радгоспу «Україна» та не заперечувала його наявності.
Колегія суддів зазначає, що допущення прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів (нових) матиме наслідком порушення норм процесуального права, зокрема, ст. 269 господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (постанова Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 27.06.2022 у справі №906/707/18).
Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази.
Вказане відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine, заява №3236/03, п.40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.
Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про недотримання позивачем чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання нових доказів в суді апеляційної інстанції, а саме не обґрунтування ним наявності виняткового випадку неподання зазначеного доказу до суду першої інстанції у встановлений строк, як і не доведення неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а отже не вчинення відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки таким доказам на стадії апеляційного розгляду справи.
Крім того, представник відповідачів просить суд залишити без розгляду і подану апелянтом відповідь на відзив, однак, колегія суддів зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не обмежує сторін при розгляді справи викладати письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, зокрема у відповіді на відзив.
Таким чином, враховуючи, що апеляційними судом не встановлювався строк для подання відповіді на відзив, колегія суддів вважає за можливе долучити його до матеріалів справи. 
Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.06.2000 були проведені збори засновників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", за результатами проведення яких були прийняті рішення, оформлені протоколом №1 від 28.06.2000.
На порядок денний зборів винесені наступні питання:
1. Про створення сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", встановлення розміру Статутного фонду та порядок його розподілу між засновниками;
2. Про підписання Установчого договору між засновниками, затвердження Статуту СТОВ "Україна" та зразків печатки і кутового штампу, з його найменуванням;
3. Про призначення директора СТОВ "Україна";
4. Про державну реєстрацію і здійснення необхідних заходів щодо початку діяльності створеного СТОВ "Україна".
З першого питання порядку денного зборами засновників СТОВ "Україна" прийнято рішення: створити на базі майна реорганізованого СВАТ "Україна" (Протокол зборів акціонерів №1 від 23.06.2000) та грошових коштів засновників Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" яке буде правонаступником всіх прав та обов`язків СВАТ "Україна", наділити його статутним фондом в розмірі 11800 грн і розподілити його наступним чином:
1) ОСОБА_1 – 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду;
2) ОСОБА_2 - 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду; 
3) ОСОБА_3 - 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду;
4) ОСОБА_4 - 6018 грн, що становить – 51 % статутного фонду;
5) ОСОБА_5 – 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду;
6) ОСОБА_6 - 963 грн, що становить - 8,16% статутного фонду;
7) ОСОБА_7 - 963 грн, що становить - 8,16% статутного фонду.
З другого питання порядку денного зборами засновників СТОВ "Україна" прийнято наступне рішення: погодитися з текстом Установчого договору між засновниками та підписати його; затвердити Статут СТОВ "Україна" в запропонованому варіанті; затвердити зразки печатки та кутового штампу СТОВ "Україна" з його найменуванням.
Відповідно до преамбули та п.1 Установчого договору між засновниками СТОВ "Україна" - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (надалі засновники) створено Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" з правом найму робочої сили. Товариство створюється на базі майна СВАТ "Україна" і є його правонаступником всіх майнових і немайнових прав і обов`язків. Місцезнаходження товариства - село Серебрія; Могилів -Подільського р-ну Вінницької обл.
Згідно з п.7 Установчого договору, посвідченого 03.07.2000, для забезпечення господарсько-фінансової діяльності засновники створюють статутний фонд в розмірі 11800 грн. В створенні Статутного фонду приймають участь : 1) ОСОБА_1 - 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду; 2) ОСОБА_2 - 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду; 3) ОСОБА_3 - 964 грн гривні, що становить - 8,17 % статутного фонду; 4) ОСОБА_4 - 6018 грн, що становить – 51 % статутного фонду; 5) ОСОБА_5 - 964 грн, що становить - 8,17 % статутного фонду; 6) ОСОБА_6 - 963 грн, що становить - 8,16% статутного фонду; 7) ОСОБА_7 - 963 грн, що становить - 8,16% статутного фонду.
05.07.2000 Могилів-Подільською Райдержадміністрацією зареєстровано у реєстрі за №61 затверджений зборами засновників згідно протоколу № 1 від 28.06.2000 Статут Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1".
Згідно пункту 1.1. Статуту Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1", зареєстрованого 05.07.2000, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" з правом найму робочої сили (надалі - товариство) створене згідно рішення зборів засновників (Протокол №1 від 28 червня 2000 року) та Установчого договору на засадах угоди між громадянами, шляхом реорганізації (перетворення) СВАТ "Україна" (Протокол №1 від 23 червня 2000 року) в Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" є його правонаступником всіх майнових і немайнових прав і обов`язків.
Пунктом 1.10 Статуту СТОВ "Україна-1" визначено, що засновниками товариства є: громадяни України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . 
Відповідно до п.1.11., 1.12. Статуту СТОВ "Україна-1" порядок формування його статутного фонду, розміри частки кожного засновника, строки та порядок внесення ними вкладів визначаються установчим договором про створення товариства. 3міни до установчого договору і цього статуту вносяться за одноголосним рішенням зборів засновників, на яких присутні всі засновники (їх представники).
Згідно Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №829212 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 05.07.2000 зареєстровано як юридичну особу Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" з присвоєнням ідентифікаційного коду 05527717.
18.06.2002 наказом №20 на ОСОБА_1 на підставі протоколу зборів засновників СТОВ "Україна-1" покладено тимчасово виконувати обов`язки виконавчого директора СТОВ "Україна-1".
В 2001 році з числа діючих та колишніх працівників радгоспу "Україна" та СВАТ "Україна" була створена Спілка (об`єднання) громадян-співвласників СТОВ "Україна-1" Вінницької області Могилів-Подільського району села Серебрія (далі - Спілка).
26.04.2001 Загальними зборами громадян-співвласників, рішення яких оформлено Протоколом № 2, затверджено Статут Спілки (об`єднання) громадян-співвласників. 
Згідно п.2 Статуту Спілка за своїм правовим статусом є громадською організацією з місцевим статусом, що створена відповідно до законодавства України громадянами України та діє на основі добровільного самоврядування, законності, гласності, рівноправності членів Спілки з метою задоволення і захисту своїх законних спільних економічних інтересів. Спілка не є юридичною особою і здійснює легалізацію шляхом повідомлення про заснування згідно зі ст. 14 Закону України "Про об`єднання громадян" та п. 9 Положення про порядок легалізації об`єднань громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993.
Пунктом 3 Статуту Спілки встановлено, що Спілка є місцевим об`єднанням громадян, діяльність якого поширюється на територію Серебрійської сільради Могилів-Подільського району Вінницької області.
З пункту 5 Статуту Спілки вбачається, що метою створення і діяльності Спілки є задоволення і захист законних спільних економічних інтересів, пов`язаних з розпорядженням спільним майном, отриманим в результаті реструктуризації СВАТ у СТОВ "Україна-1". До складу спільного майна членів Спілки включене майно (майновий комплекс) колишнього Держгоспу "Україна" та СВАТ "Україна". Майно (майновий комплекс), яке перебуває у спільній частковій власності членів Спілки, передається за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до п.8, 9 Статуту Спілки членами Спілки можуть бути громадяни, які досягли 14 років та мають визначену у вартісному виразі частку у спільному майні зазначеному у п. 5 цього Статуту, право на яку підтверджене свідоцтвом про право на частку у спільному майні та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, яка спільно з іншими земельними ділянками передана у користування або сертифікат на право на земельну частку (пай). Членами Спілки можуть також бути законні представники осіб, віком до 14 років, які стали власниками майнових паїв та земельних ділянок встановленому законодавством порядку.
Пункт 10 Статуту Спілки визначає, що Спілка є громадською організацією з фіксованим індивідуальним членством. Для вступу в члени Спілки громадянин подає заяву виконавчому органу Спілки, який приймає рішення про прийом або відмову у прийомі до спілки.
Згідно пункту 24 Статуту Спілки, діяльність Спілки здійснюється на безприбутковій основі. Спілка не займається підприємницькою діяльністю та господарською діяльністю. Плата за користування майном і землею, а також кошти від продажу майна згідно з укладеними договорами надходять безпосередньо до фізичних осіб - членів Спілки і не є доходом Спілки як громадської організації. Спілка виконує функції з представництва своїх членів - громадян-співвласників перед іншими фізичними та юридичними особами на безкоштовній основі на громадських засадах.
18.02.2024 загальними зборами учасників СТОВ "Україна-1", що оформлено протоколом №1, затверджено статут даного Товариства в новій редакції.
Відповідно до п.1.1. Статуту СТОВ "Україна-1" в редакції 2024 року, Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1" створено згідно рішення засновників (Протокол №1 від 28.06.2000) та Установчого договору на засадах угоди між громадянами, шляхом реорганізації (перетворення) СВАТ "Україна" (протокол №1 від 23.06.2000) в Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Україна-1", є правонаступником всіх прав і обов`язків. 
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" є: ОСОБА_8 - розмір частки статутного капіталу 51%, ОСОБА_9 - розмір частки статутного капіталу 24.49%, ОСОБА_1 - розмір частки статутного капіталу 8.17%, ОСОБА_10 - розмір частки статутного капіталу 8.17%, ОСОБА_2 - розмір частки статутного капіталу 8.17% (померлий).
Відповідно до наказу № 20 від 18.06.2022 виконувачем обов`язків виконавчого директора СТОВ "Україна-1" був ОСОБА_1 .
01.04.2025 наказом № 1/к ОСОБА_1 звільнено з посади виконавчого директора СТОВ "Україна-1".
02.04.2025 виданий наказ № 2/к "Про призначення ОСОБА_9 директором СТОВ "Україна-1".
15.04.2025 по СТОВ "Україна-1" виданий наказ № 2 "Про приймання-передачу єдиного майнового комплексу СТОВ "Україна-1" при зміні директора СТОВ "Україна-1".
Директор СТОВ "Україна-1" ОСОБА_9 зверталась до ОСОБА_1 із вимогами вжити заходів щодо приймання-передачі єдиного майнового комплексу СТОВ "Україна-1" при зміні директора СТОВ "Україна-1", зокрема передати документи діяльності СТОВ "Україна-1", архів товариства, печатки штампи, документи тощо.
Крім того, 08.05.2025 позивачем було надіслано ОСОБА_1 , як колишньому директору СТОВ "Україна-1" та директору ПП «Серебрійське» вимогу у якій вказано про перебування у незаконному розпорядженні останнього єдиного майнового комплексу, який перебуває на балансі СТОВ "Україна-1", що є частковою спільною власністю Спілки громадян-співвласників майнових паїв СТОВ «Україна-1» та не виділене в натурі.
23.01.2009 між Спілкою, в особі голови В.В. Коваля та ПП "Серебрійське", в особі директора Томая С.І., укладено договір оренди, відповідно до якого співвласники передали в оренду перелік майна вартістю 784 290,00 грн, визначений у додатку 2 до цього договору, строком на 10 років.
24.01.2019 між тими ж сторонами укладено новий договір оренди, предметом якого була вже частина від попереднього майна вартістю 214 980,04 грн строком на 15 років.
15.04.2025 між Спілкою та СТОВ "Україна-1", в особі директора Трачук А.В. укладено договір оренди цілісного майнового комплексу СТОВ "Україна-1".
Згідно з пунктом 1.1. вказаного договору, Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування цілісний майновий комплекс (далі - Об`єкт оренди) СТОВ "Україна-1", розташованого за адресою: 24026, Вінницька область, Могилів-Подільський район, с. Серебрія за списком майна, яке знаходиться на балансі СТОВ "Україна-1" та згідно з переліком, що складається з інвентарних номерів кожної одиниці і в загальному становить єдиний цілісний майновий комплекс. Такий перелік майна є невід`ємною частиною до протоколу №1 Загальних зборів Спілки співвласників майнових паїв СТОВ "Україна-1" від 09.09.2002 та становить суму 994 тисячі гривень 00 копійок, відповідно до оцінки визначеної в акті приймання-передачі, який є додатком до цього протоколу.
Конкретний перелік майна, яке входить до складу цілісного майнового комплексу і яке передається в оренду, договір оренди не містить.
Також в договорі зазначено про Протокол загальних зборів співвласників СТОВ "Україна-1" №1 від 09.09.2002, на підставі якого затверджено уточнений пайовий фонд переліку майна СТОВ "Україна-1". Цей фонд включає як нерухоме майно, так і рухоме, в тому числі сільськогосподарську техніку та транспортні засоби, які є предметом спору у цій справі.
Позивач, звертаючись до суду із даним позовом та заявляючи вимоги про усунення перешкод в управлінні, користуванні та розпорядженні рухомим майном, надав перелік сільськогосподарської техніки та транспортних засобів, які за доводами позивача, належать йому на праві власності.
На підтвердження такого права ним надано лист Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області за №12/3145-25 від 14.04.2025 та Лист РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31/14-4460-2025 від 23.04.2025.
Листом Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області №12/3145-25 від 14.04.2025, наданого у відповідь на запит голови спілки співвласників майнових паїв "Україна-1" про надання інформації щодо зареєстрованих за СТОВ "Україна-1" транспортних засобів, було повідомлено що "надати копії свідоцтв про реєстрацію машин, які зареєстровані за СТОВ "Україна-1" (таблиця з переліком машин додана як додаток до листа) не являється можливим у зв`язку із тим, що зазначені документи після проведення реєстрації надаються власникові, а не зберігаються у Держпродспоживслужбі у Вінницькій області".
Листом РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31/14-4460-2025 від 23.04.2025, надісланого у відповідь на запит директора СТОВ "Україна-1" від 18.04.2025 з проханням виготовити дублікати свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, зареєстрованих за СТОВ "Україна-1» в період з 2000 року по 2025 рік, повідомлено, що станом на 22.04.2025 згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів за СТОВ "Україна-1" код ЄРДПОУ 05527717 зареєстровано транспортні засоби. У таблиці зазначено двадцять одиниць транспортних засобів, а саме: КАВЗ 685М (одна штука), ГАЗ, 5312 (одна штука), САЗ, 3507 (сім штук), ГАЗ, 53 (дві штуки), ВАЗ, 2121 (одна штука), ГАЗ, 5204 (одна штука), УАЗ, 469Б (одна штука), ГАЗ, 5201 (дві штуки), ЗИЛ-ММЗ, 555 (одна штука), ЗИЛ-ММЗ, 4502 (одна штука), ЛУАЗ. 969М, (одна штука), КМЗ, ДНЕПР 11 (одна штука), також надана інформація про дату реєстрації, марку моделі ТЗ, V двигуна, рік випуску.
Окрім того, у листі зазначено про те, що документом, що підтверджує право власності на транспортний засіб з моменту проведення реєстрації являється свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке є офіційним документом, в якому міститься інформація про технічні характеристики автомобіля та його власника.
Таким чином, з огляду на те, що відповідачі 1 та 2 не повернули належне СТОВ «Україна- 1» спірне майно, яке є частиною єдиного майнового комплексу, що перебуває, на думку позивача, у власності СТОВ «Україна -1», враховуючи неправомірне втручання ними у його володіння та користування, що здійснює перешкоди позивачу у законному володінні рухомим майном, останній звернувся з даним позовом до суду.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Приписами ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізовуючи передбачене ст.55 Конституції України, ст.4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Згідно зі ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частина 2 статті 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.
Колегія суддів звертає увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.
При цьому, зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на ті правові наслідки, які захищають право.
Питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист належним/ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.
У даній справі позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 та ПП «Серебрійське» про усунення перешкод у здійсненні права управління, користування та розпорядження наведеним у позовній заяві переліком рухомого майна, а також про його передачу за актом приймання-передачі з відповідними документами та ключами від транспортних засобів, тобто позивач заявив негаторний позов в порядку ст.391 Цивільного кодексу України. 
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку ст.387-388 Цивільного кодексу України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно з ст.391 Цивільного кодексу України (негаторний позов).
Негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.
Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння (п.72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). 
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем повинна бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. 
Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця). 
Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених вище обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами. Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 909/392/1 та постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 910/1310/19. 
Як вбачається з матеріалів справи позивач, обґрунтовуючи наявність у нього права власності на рухоме майно, посилається на лист Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області та додаток до нього - таблицю з переліком транспортних засобів, в якій наведено види техніки, зокрема: трактори колісні (13 одиниць), самохідні шасі (2 одиниці), причепи (11 одиниць), трактори гусеничні (4 одиниці), зернозбиральні комбайни (4 одиниці), косарка самохідна (1 одиниця), та зазначено СТОВ «Україна-1» власником.
Також СТОВ «Україна-1» посилається на лист РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях № 31/31/14-4460-2025 від 23.04.2025, відповідно до якого станом на 22.04.2025, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру транспортних засобів, за СТОВ «Україна-1» (код ЄДРПОУ 05527717) зареєстровано транспортні засоби, які зазначені у таблиці (20 одиниць транспортних засобів) : КАВЗ 685М (1 одиниця), ГАЗ 5312 (1 одиниця), САЗ 3507 (7 одиниць), ГАЗ 53 (2 одиниці), ВАЗ 2121 (1 одиниця), ГАЗ 5204 (1 одиниця), УАЗ 469Б (1 одиниця), ГАЗ 5201 (2 одиниці), ЗІЛ-ММЗ 555 (1 одиниця), ЗІЛ-ММЗ 4502 (1 одиниця), ЛУАЗ 969М (1 одиниця), КМЗ «Дніпро-11» (1 одиниця), також наведено відомості щодо дати реєстрації, марки та моделі транспортних засобів, об`єму двигуна і року випуску.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, правочини та інші юридичні факти. 
Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Статтею 334 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На відміну від нерухомого майна, Цивільного кодексу України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України). 
Колегія суддів зазначає, що положеннями ч.1 ст. 334 Цивільного кодексу України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 Цивільного кодексу України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №911/1278/20). 
Отже, право власності на рухоме майно виникає на підставі відповідного юридичного факту (зокрема правочину) та має підтверджуватися належними правовстановлюючими документами, які свідчать про підстави і момент переходу такого права.
У зв`язку з цим листи, на які посилається СТОВ «Україна-1» не є належними та достатніми доказами наявності у позивача права власності на спірне майно, оскільки останні лише підтверджують факт його обліку (реєстрації), але не посвідчують набуття чи перехід права власності на них, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що СТОВ «Україна-1» є правонаступником Радгоспу «Україна» та СВАТ «Україна», а спірне рухоме майно перейшло останньому внаслідок правонаступництва, оскільки воно входило до складу майна радгоспу «Україна», у процесі реорганізації якого було передане СВАТ «Україна», а в подальшому перейшло до апелянта як правонаступника. 
Щодо вказаного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, матеріалами справи підтверджується, що СТОВ «Україна-1» є правонаступником Радгоспу «Україна» та СВАТ «Україна».
Проте, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявними матеріалами справи не підтверджується, що спірні транспортні засоби входили до складу майна Радгоспу «Україна», в процесі реорганізації останнього набуті СВАТ "Україна" та в подальшому набуті позивачем внаслідок правонаступництва.
З наявного в матеріалах справи уточненого пайового фонду - Переліку майна СТОВ "Україна-1" станом на 01.04.2002, затвердженого Загальними зборами співвласників (протокол №1 від 01.09.2002) достеменно не вбачається, що до складу Переліку входить саме те майно, яке є предметом спору.
Докази прийняття спірного майна на баланс СТОВ "Україна-1" в матеріалах справи відсутні.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 11, 328, 334 Цивільного кодексу України право власності виникає на підставі юридичних фактів, зокрема правочинів або актів реорганізації, та підлягає підтвердженню належними правовстановлюючими документами, які мають містити індивідуалізацію майна та підтверджувати його включення до передавального балансу (акта приймання-передачі). 
Відтак, позивачем у даному спорі не доведено факту наявності у нього суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу, який потребує судового захисту. 
Надані позивачем докази достеменно не підтверджують наявність у СТОВ "Україна-1" прав власника або законного користувача спірного майна.
Недоведення позивачем права власності на спірне майно є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на вказане, позовні вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні права управління, користування та розпорядження наведеним у позовній заяві переліком рухомого майна, у контексті спірних правовідносин, не підлягають задоволенню.
Зважаючи на те, що недоведення позивачем права власності на спірне майно є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів не вважає за необхідне давати відповідь на кожен аргумент апеляційної скарги з огляду на висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" "Руїз Торіха проти Іспанії" (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент).
Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає, що представником відповідача у суді першої інстанції було заявлено до стягнення 78 000 грн витрат понесених на правничу допомогу, з яких 40 000 грн витрати на правничу допомогу Томая С.І. та 38 000 грн витрати на правничу допомогу ПП "Серебрійське". 
За змістом ст.123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 2-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, у додаткових постановах Верховного Суду у справі №910/1929/19 від 01.06.2022, у справі №903/999/23 від 17.01.2025)
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
Крім того, ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).
Колегія суддів зауважує, що принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення. Принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити також з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Апеляційний суд також враховує, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України (Схожа правова позиція, викладена у додаткові постанові Верховного Суду від 31.08.2023 у справі №824/20/23).
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (Схожий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №922/2417/22).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу Томаєм С.І. подано договір № LE-48 про надання правничої допомоги від 16.04.2025, Акт № 2 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.01.2026 на суму 40 000 грн, квитанцію до платіжної інструкції від 14.01.2026 на суму 40 000 грн, ордер надання правничої допомоги серії АВ №1220592 від 31.07.2025.
На підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу ПП "Серебрійське" подано договір № LE-111 про надання правничої допомоги від 31.07.2025, Акт № 1 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 13.01.2026 на сумі 38 000 грн, квитанцію до платіжної інструкції від 14.01.2026 на суму 38 000 грн, ордер на дання правничої допомоги серії АВ №1220592 від 31.07.2025.
Згідно з умовами п.4.3 договорів при розрахунку вартості правничої допомоги, враховується час, витрачений виконавцем, для виконання умов цього договору. Сторони погодились, що вартість однієї години роботи виконавця в робочий день складає 4 000 грн. У разі надання виконавцем правничої допомоги, на вимогу замовника, в неробочий час, то вартість однієї години роботи виконавцем складає 6 000 грн.
За результатами надання правничої допомоги складається акт здачі - приймання наданих послуг, що підписується сторонами вказується обсяг наданої виконавцем правничої допомоги, витрачений час та вартість Акт здачі - приймання наданих послуг передається замовнику виконавцем особисто в руки або надсилається поштою (в тому числі електронною) за реквізитами визначеними розділом 10 цього договору (п. 4.4 договорів).
Згідно п. 4.5 договорів Акт здачі-приймання наданих послуг вважається підписаним, якщо протягом 3 днів з моменту його отримання замовником, останній не надав виконавцю письмові аргументовані заперечення на акт здачі-приймання наданих послуг.
Як вбачається з Акту №2 від 13.01.2026 щодо надання професійної правничої допомоги Томаю С.І. останньому надані такі юридичні послуги на загальну суму 40000 грн:
1. Надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта тривалістю 30 хв. на суму 2000 грн;
2. Опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву у справі № 902/838/25 через систему "Електронний суд" тривалістю 2,30 год. на суму 10 000 грн;
3. Підготовка та формування через систему "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив у справі № 902/838/25 тривалістю 1,30 год. на суму 6 000 грн;
4. Написання та подання через систему "Електронний суд" заперечення на додаткові матеріали до справи у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000 грн;
5. Підготовка та подання 3-х адвокатських запитів тривалістю 30 хв. на суму 2 000 грн;
6. Формування та подання 3-х клопотань про долучення письмових доказів у справі №902/838/25 тривалістю 1 год. на суму 4 000 грн;
7. Підготовка на формування через систему "Електронний суд" письмового виступу у судових дебатах у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000 грн;
8. Участь представника позивача у 5-ти судових засіданнях (загальний час перебування представника відповідача в суді в межах цієї справи) тривалістю 2,30 год. на суму 10 000 грн.
Згідно Акту №1 від 13.01.2026 наданих послуг з правової допомоги ПП "Серебрійське", вбачається надання адвокатом юридичних послуг на загальну суму 38 000 грн, а саме:
1. Надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта тривалістю 30 хв. на суму 2000 грн;
2. Опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву у справі № 902/838/25 через систему "Електронний суд" тривалістю 2,30 год. на суму 10 000 грн;
3. Підготовка та формування через систему "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив у справі № 902/838/25 тривалістю 1,30 год. на суму 6 000 грн;
4. Написання та подання через систему "Електронний суд" заперечення на додаткові матеріали до справи у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000 грн;
5. Формування та подання 3-х клопотань про долучення письмових доказів у справі №902/838/25 тривалістю 1 год. на суму 4 000 грн;
6. Підготовка на формування через систему "Електронний суд" письмового виступу у судових дебатах у справі № 902/838/25 тривалістю 45 хв. на суму 3 000 грн;
7. Участь представника позивача у 5-ти судових засіданнях (загальний час перебування представника відповідача в суді в межах цієї справи) тривалістю 2,30 год. на суму 10 000 грн.
Суд першої інстанції, дослідивши подані акти дійшов висновку, що надання усних консультацій, рекомендацій, роз`яснення, узгодження правової позиції стосовно подальшого захисту прав та законних інтересів клієнта охоплюється змістом опрацювання законодавства, пошук судової практики для підготовки та подання відзиву на позовну заяву, а тому зменшив заявлені судові витрати на професійну правничу допомогу Томаю С.І. - до 36 000 грн, ПП «Серебрійське» - до 36000 грн.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та не повною мірою відповідає критеріям розумності, необхідності та співмірності. 
Апеляційний суд бере до уваги, що представництво інтересів Томая С.І. та ПП «Серебрійське» здійснювалося одним адвокатом — Грушко Ж.В., яка надавала юридичні послуги, зокрема здійснювала опрацювання законодавства, аналіз судової практики та формування правової позиції, тощо одночасно для обох відповідачів, що виключає необхідність подвійного виконання обсягу робіт та витрачання її часу. 
З актів №1 та №2 вбачається однакове відображення переліку наданих адвокатом Грушко Ж.В. юридичних послуг для кожного з відповідачів із фактичним дублюванням їх змісту та вартості, зокрема щодо опрацювання законодавства і судової практики для підготовки відзиву, підготовки та подання процесуальних документів (відзиву, заперечень, клопотань), а також участі у судових засіданнях, при цьому з матеріалів справи вбачається, що такі послуги надавалися в межах одного провадження та ґрунтувалися на єдиній узгодженій правовій позиції, що стосувалася інтересів обох відповідачів. 
Крім того, судом враховано, що адвокатом Грушко Ж.В. подавались до суду процесуальні документи, зміст яких містив єдину правову позицію, спрямовану на захист інтересів обох відповідачів, що свідчить про відсутність самостійного та розмежованого обсягу виконаних робіт щодо кожного з них.
Колегія судів враховує, що правнича допомога адвокатом Грушко Ж.В. надавалась на підставі двох окремих договорів, кожен з яких передбачає самостійний обсяг послуг, порядок їх надання та оплату, однак вказане саме по собі не є підставою для автоматичного визнання заявленого обсягу витрат обґрунтованим.
Відповідно до статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу з урахуванням критерію їх реальності, необхідності та розумності, а також фактичного обсягу наданих послуг у межах конкретного судового провадження.
Апеляційний суд зазначає, що наявність окремих договорів про надання правничої допомоги не змінює об`єктивного змісту виконаних адвокатом послуг, якщо вони були фактично тотожними за змістом, здійснювалися одночасно в одному судовому провадженні та були спрямовані на реалізацію єдиної або ідентичної правової позиції сторін. Дане свідчить про відсутність фактичного розмежування виконаних робіт та виключає можливість їх подвійного обліку.
Окрім того, зазначена у акті №1, 2 послуга «підготовки на формування через систему "Електронний суд" письмового виступу у судових дебатах у справі №902/838/25 тривалістю 45 хв», яка оцінена адвокатом по 3 000,00 грн не підтверджена, оскільки в матеріалах справи вказаний документ відсутній.
Керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, критеріїв реальності адвокатських витрат, співмірності та розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги юридичну складність справи, її обставини та характер спірних правовідносин, з урахуванням вчинених процесуальних дій адвоката, а також те, що правнича допомога фактично надавалась одночасно обом відповідачам у межах єдиної правової позиції, апеляційний суд вважає доведеною суму витрат за надання професійної правничої допомоги Томаю С.І. 18000 грн та ПП «Серебрійське» 18000 грн.
Пунктом 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення. 
З огляду на викладене, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи скаржника, зокрема, щодо подвійної оплати послуг адвоката та оплати за не поданий до суду процесуальний документ, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає зміні в цій частині.
А тому, апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити. 
Враховуючи, що оскаржуване рішення було змінено лише в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що судовий збір за подання апеляційної скарги варто залишити за скаржником, згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" на рішення Господарського суду Вінницької області від 26.01.2026 у справі №902/838/25 задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 26.01.2026 у справі №902/838/25 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінити.
3. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (24026, Вінницька обл., Могилів-Подільський р-н, с. Серебрія, вул. Соборна, 258, код ЄДРПОУ 05527717) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 18 000 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 - відмовити.
4. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Україна-1" (24026, Вінницька обл., Могилів-Подільський р-н, с. Серебрія, вул. Соборна, 258, код ЄДРПОУ 05527717) на користь Приватного підприємства "Серебрійське" (24026, Вінницька обл., Могилів-Подільський р-н, с.Серебрія, вул. Соборна, 258, код ЄДРПОУ 34733199) 18 000 грн - відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу, понесених Приватним підприємством "Серебрійське" - відмовити.
5. В іншій частині рішення Господарського суду Вінницької області від 26.01.2026 у справі №902/838/25 залишити без змін.
6. Господарському суду Вінницької області видати судові накази.
7. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена "04" травня 2026 р.

Головуючий суддя Хабарова М.В. 

Суддя   Мельник О.В. 

Суддя   Мамченко Ю.А.