ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа №278/5786/25 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 70 Доповідач Панкеєва В. А.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи у м. Житомирі цивільну справу № 278/5786/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О. М. у м. Житомирі,

встановив:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Житомирського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
Позов мотивовано тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у сторін народилась донька ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу донька проживає разом із матір`ю та перебуває на її повному утриманні. На даний час донька є повнолітньою, навчається на денній формі у Державному університеті "Житомирська політехніка" на контрактній основі, стипендії не отримує та у зв`язку з навчанням не має можливості працевлаштуватися та самостійно забезпечувати себе. Позивачка самостійно несе витрати на оплату навчання, проїзд, харчування, лікування та утримання житла. Крім того, донька має хронічні захворювання та потребує постійного лікування і придбання лікарських засобів. Відповідач добровільної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, хоча є працездатним, працює та має можливість сплачувати аліменти. 
У зв`язку з наведеним, позивач просила суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , що продовжує навчання у Державному університеті "Житомирська політехніка", у розмірі 3500,00 грн щомісяця, починаючи стягнення з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку - у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 21 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання (у твердій грошовій сумі), задоволено у повному обсязі. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що продовжує навчання у Державному університеті "Житомирська політехніка", у розмірі 3500,00 грн щомісяця, починаючи стягнення з 11.11.2025 та до закінчення навчання, чи до досягнення ОСОБА_3 двадцятитрьохрічного віку, у зв`язку з тим, яка з цих обставин настане першою. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 на період навчання у розмірі 2000,00 грн щомісяця.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, недоведеністю позовних вимог та порушенням норм процесуального і матеріального права.
Суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного провадження за завідомо неправдивими відомостями позивача щодо місця проживання та доходів відповідача. Позивач вказала адресу, за якою відповідач не проживає, внаслідок чого він не отримав ухвалу про відкриття провадження, копію позову з додатками і був позбавлений процесуального права подати відзив та докази, що є грубим порушенням принципів змагальності та рівності сторін. Про наявність рішення суду відповідач дізнався лише через застосунок "Дія", а копію рішення отримав поштою за адресою матері 04 лютого 2026 року. Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів у розмірі 3500,00 грн щомісячно (42000,00 грн на рік), суд не врахував, що ця сума значно перевищує фактичну річну вартість навчання доньки в Державному університеті "Житомирська політехніка", яка згідно з договором становить 35000,00 грн. Це повністю звільняє позивача від передбаченого законом обов`язку брати рівну участь в утриманні повнолітньої дитини.
При цьому позивач не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження інших витрат дитини, пов`язаних саме з навчанням (проїзд, проживання, купівля підручників чи канцтоварів). Долучені медичні документи є застарілими (2016-2024 роки) і не містять приписів про необхідність постійного лікування. Натомість відповідач бере добровільну фінансову участь в житті дитини, зокрема придбав для її навчання ноутбук вартістю 3490,00 грн.
Крім того, суд належним чином не дослідив матеріальний стан самого відповідача. Твердження позивача про його працевлаштування у ФОП ОСОБА_4 спростовуються офіційною довідкою, долученою до апеляційної скарги. Відповідач не має жодних доходів, є непрацездатним та має на утриманні іншу неповнолітню дитину, що суттєво обмежує його фінансові можливості. З огляду на вимоги статей 182, 199, 200 СК України, баланс інтересів сторін та реальний матеріальний стан платника аліментів, заявлений позивачем розмір стягнення є безпідставним та завищеним, тоді як запропонована відповідачем сума у 2000,00 грн є повністю співмірною, достатньою та обґрунтованою.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав учасникам строк для подання відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
07 травня 2026 року до суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим. 
Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального й процесуального права, правильно визначивши розмір аліментів у сумі 3500,00 грн щомісячно.
Доводи апелянта про те, що розмір аліментів (42000,00 грн на рік) перевищує річну вартість навчання, є безпідставними та маніпулятивними. Позивачем уже фактично сплачено 35000,00 грн за навчання доньки в Державному університеті "Житомирська політехніка" за період з серпня 2025 по травень 2026 року згідно з договором № 21.01-D8.00.1/Б/Д-062-2025 від 11.08.2025. Проте потреби повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, не обмежуються лише оплатою освітніх послуг. У літні місяці дитина потребує оздоровлення, а також придбання одягу, взуття та канцтоварів на новий навчальний рік. Крім того, донька має низку хронічних захворювань (атопічний дерматит, хронічний алергічний риніт, що регулярно призводить до отитів, та дуодено-гастральний рефлюкс), які підтверджуються медичними довідками та схемами лікування. Вона змушена приймати ліки на постійній основі (зокрема, антигістамінні та протизапальні препарати, спеціальні зволожувальні косметичні засоби, фізіогелі), витрати на які є регулярними й суттєвими, що спростовує доводи апелянта про відсутність фінансових потреб на лікування.
Також беззаперечно доведено інші щомісячні витрати, безпосередньо пов`язані із життєдіяльністю та навчальним процесом: вартість щоденного проїзду доньки на приміському маршруті № 126 "Тетерівка-Польова" до м. Житомир через зростання тарифів наразі становить 1500,00-1600,00 грн на місяць, а оплата мобільного зв`язку та інтернету - 270,00 грн на місяць (3240,00 грн на рік), що підтверджено відповідними квитками та квитанціями. Натомість наданий відповідачем товарний чек на покупку ноутбука у того ж ФОП ОСОБА_4 був новорічним подарунком дитині й не може вважатися погашенням аліментних зобов`язань. Тим більше, купівля такої техніки викликає обґрунтовані сумніви щодо доводів відповідача про його повну непрацевлаштованість та відсутність доходів протягом року. Доводи апелянта про наявність на його утриманні малолітньої дитини (сина ОСОБА_5 , 2020 року народження) не заслуговують на увагу, оскільки це не звільняє працездатного батька від обов`язку утримувати свою повнолітню доньку, яка продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги. 
Суд першої інстанції належним чином врахував баланс інтересів сторін, працездатний вік відповідача та принцип рівності обов`язків батьків, тому підстави для скасування або зміни судового рішення відсутні.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. 
Згідно з частиною п`ятою статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.7), між якими було розірвано шлюб рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 24.03.2011 (а.с.5-6).
11.08.2025 між Державним університетом "Житомирська політехніка" та ОСОБА_3 (законний представник ОСОБА_1 ) укладено договір про навчання у закладі вищої освіти № 21.01-03.06/Д-067-2025 (а.с.10); фінансування навчання здійснюється за рахунок фізичної особи, загальна вартість платної освітньої послуги за розрахунковий строк виконання освітньої програми на момент укладання договору становить 140000,00 грн (а.с.8-9).
Відповідно до довідки Державного університету "Житомирська політехніка" № 442/25 від 19.09.2025 (а.с.11) ОСОБА_3 є студенткою 1 курсу навчання, Державного університету "Житомирська політехніка" 4-го рівня акредитації, факультету національної безпеки, права та міжнародних відносин, денної форми здобуття освіти, освітнього ступеня бакалавр, спеціальності D8 "Право"; навчання здійснюється на контрактній основі; термін навчання за навчальним планом складає з 01.09.2025 по 30.06.2029 (а.с.11).
Згідно довідки № 955 від 20.10.2025, виданої виконкомом Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області громадянці ОСОБА_1 , про те, що вона дійсно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; склад сім`ї: ОСОБА_3 - дочка, 2007 року народження (а.с.12).
Згідно медичної документації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання має проблеми зі здоров`ям (а.с.13-17).
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки встановив, що повнолітня донька сторін продовжує навчання на денній формі у закладі вищої освіти, навчається на контрактній основі, не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги. Суд врахував, що донька проживає разом із матір`ю, має проблеми зі здоров`ям, а витрати на її навчання є значними. Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак відзиву чи заперечень не подав та не спростував доводів позову. З урахуванням положень статей 182, 199-200 СК України, принципів розумності, справедливості та добросовісності, а також того, що обидва батьки є працездатними та можуть надавати матеріальну допомогу, суд визнав обґрунтованими вимоги позивача та постановив стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі 3500 грн щомісячно з дня подання позову до закінчення навчання доньки або до досягнення нею 23-річного віку залежно від того, яка обставина настане першою.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. ст.179, 199-201 СК України).
Відповідно до ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Згідно з положеннями ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст.182 цього Кодексу.
Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). 
Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20).
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 308/4214/18).
Як роз`яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 № 3 обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка).
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Із системного аналізу наведених норм убачається, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
З матеріалів справи вбачається, що донька сторін у справі навчається на І курсі за першим (бакалаврським) рівнем вищої освіти денної форми здобуття освіти факультету національної безпеки, права та міжнародних відносин Державного університету "Житомирська політехніка" і термін її навчання встановлений з 01 вересня 2025 року по 30 червня 2029 року.
Отже, повнолітня ОСОБА_3 не працює, оскільки денна форма навчання істотно обмежує можливість повноцінного працевлаштування та отримання самостійного доходу, доказів отримання стипендії матеріали справи не містять, у зв`язку з чим є такою, що потребує матеріальної допомоги.
Вирішуючи питання щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу на повнолітню доньку, яка продовжує навчатися, суд першої інстанції не встановив наявності обставин, які б перешкоджали ОСОБА_2 у виконанні його батьківських обов`язків стосовно його повнолітньої доньки.
Відповідач знаходиться в працездатному віці та не є особою з інвалідністю. Доказів неможливості працювати, отримувати дохід або інших обставин, які б об`єктивно перешкоджали виконанню обов`язку щодо утримання доньки, матеріали справи не містять.
Таким чином, відповідач має можливість організувати своє життя таким чином, щоб забезпечити належні умови проживання та утримання своєї дитини і сплачувати аліменти, про що просить позивачка.
Що стосується доводів апеляційної скарги скаржника про наявність іншої малолітньої дитини на утриманні, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20 зазначено, що діти, народжені в різних шлюбах від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу.
У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 зазначається, що зміна сімейного стану, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Адже сторона повинна належними та допустимими доказами підтвердити погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу.
Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.
Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.
Будь-якого власного розрахунку фактичних витрат доньки, який би свідчив про достатність аліментів у розмірі 2000,00 грн на місяць, відповідач не надав.
Сам по собі факт відсутності офіційного працевлаштування відповідача не свідчить про відсутність можливості надавати матеріальну допомогу та не звільняє батька від обов`язку утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що з огляду на право повнолітньої ОСОБА_3 на утримання від обох батьків, достатнім та обґрунтованим буде визначення аліментів у твердій грошовій сумі 3500,00 грн щомісячно, що забезпечить їй необхідну матеріальну підтримку на період навчання, як це правильно визначив суд першої інстанції.
При визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано визначені у частині дев`ятій статті 7 СК України загальні засади регулювання сімейних відносин, а саме справедливість, добросовісність та розумність.
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Судом першої інстанції надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.
Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що він не був обізнаний про судовий розгляд справи, оскільки особисто не отримував ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно пункту 3 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (відповідні висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17).
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з супровідним листом від 26 листопада 2025 року, судом першої інстанції направлено відповідачу копію ухвали про відкриття провадження у справі від 19 листопада 2025 року, копію позову з додатками та отримано ним 01 грудня 2025 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.25).
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що наявність підпису на розписці про отримання поштового відправлення є достатнім доказом його отримання (справи № 222/1402/16 від 20 березня 2019 року, № 806/2046/18 від 27 вересня 2021 року, № 824/44/22 від 06 жовтня 2022 року, № 521/17177/20 від 12 жовтня 2022 року та ін.).
Колегія суддів зауважує, що наявність у рекомендованому повідомленні підпису про отримання поштового відправлення на ім`я ОСОБА_2 є належним та переконливим доказом вручення кореспонденції адресату. Таке переконання ґрунтується на презумції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків та спростовує доводи скаржника про те, що він не знав про судовий розгляд і не отримував матеріали справи.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачає, оскільки доводи апеляційної скарги не є істотними, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 21 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич