ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 466/8805/25 пров. № А/857/21605/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суду у складі:

головуючого судді Сала П.І., 
суддів Димарчук Т.М., Москаля Р.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Бугрінової Е.В., 
представника апелянта Решетняк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області в особі інспектора ДПП Мінченка Сергія Олеговича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2026 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області в особі інспектора ДПП Мінченка С.О., у якому просила скасувати постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії 5АВ11128109 від 25.06.2025 про накладення на позивачку адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП (перевищення швидкості руху транспортного засобу в населеному пункті більш як на двадцять кілометрів на годину).
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що фактично за кермом належного їй автомобіля марки "BMW 320", д.н.з. НОМЕР_1 , перебувала інша особа, а саме громадянин ОСОБА_2 , який цей факт визнає, про що надав відповідні письмові пояснення, які додаються до позовної заяви.
27.02.2026 Департамент патрульної поліції подав відзив, в якому позов заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Серед іншого звертав увагу на те, що позов пред1явлено до неналежного відповідача.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30.03.2026 позов ОСОБА_1 задоволено. Оскаржувану постанову серії 5АВ11128109 від 25.06.2025 скасовано та закрито провадження у справі стосовно позивачки про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просить зазначене судове рішення скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та неповноту з1ясування обставин справи. 
Вказує на те, що рішення суду безпосередньо зачіпає права та інтереси Департаменту, а тому Департамент має право на його оскарження, хоча не є учасником справи.
Заперечує висновок суду про необхідність встановлення (доказування) особи, яка перебувала за кермом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого в автоматичному режимі, оскільки закон (КУпАП) встановлює спеціальний, конституційно легітимний вид відповідальності власника транспортного засобу та передбачає чітко регламентований механізм для звільнення власника від відповідальності у разі керування транспортним засобом іншою особою, чим гарантується принцип індивідуалізації. 
Разом з тим позивачка та особа, яка фактично вчинила правопорушення відповідним правовим механізмом не скористалися, обов1язкових для цього дій не вчинили. 
Відтак оскаржувана постанова правомірно винесена щодо позивачки як щодо особи, яка є власником транспортного засобу.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить розглянути справу без її участі. Наголошує, що на момент фіксації правопорушення, автомобілем фактично кермував ОСОБА_2 , який не мав можливості звернутися до Департаменту патрульної поліції у передбачений законом строк. Отже, суд першої інстанції правильно врахував фактичні обставини справи, принцип індивідуалізації юридичної відповідальності та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
В судовому засіданні представник Департаменту патрульної поліції повністю підтримав вимоги за апеляційною скаргою та надав пояснення відповідно до її змісту.
Учасники справи на виклик суду не прибули, а тому апеляційний розгляд здійснюється за їх відсутності на підставі положень ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів встановила, що спірна постанова серії 5АВ11128109 від 25.06.2025 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування на території України, винесена посадовою особою Департаменту патрульної поліції, а саме інспектором ДПП Мінченком С.О.
Ця обставина підтверджується як змістом самої постанови (а.с. 65), так і доказами, доданими до позовної заяви - скріншотами з відповідної електронної інформаційної системи автоматичної фото- та відеофіксації порушень ПДР, де у графі про орган та посадову особу, якими прийнято постанову зазначено: Департамент патрульної поліції; посада - інспектор ДПП; прізвище, ім1я, по батькові: ОСОБА_3 (а.с. 4-5). 
На належного відповідача у цій адміністративній справі також звернуто увагу у відзиві на позовну заяву (а.с. 58). 
Водночас, згідно з оскаржуваним рішенням суду від 30.03.2026, суд першої інстанції розглянув та задовольнив позов до відповідача - Управління патрульної поліції у Львівській області в особі інспектора ДПП Мінченка С.О. 
Колегія суддів враховує, що за приписами статті 14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі (за допомогою технічних засобів - приладів контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото-, відеофіксації, які функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів з функціями запису, зберігання, відтворення і передачі фото-, відеоінформації), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
За змістом статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають в тому числі справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною першою статті 122 КУпАП.
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Положеннями частини першої, п1ятої, шостої статті 279-1 КУпАП визначено, що у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Інформація про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та винесені постанови про накладення адміністративного стягнення не пізніше наступного робочого дня з дня встановлення відповідальної особи, зазначеної у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, вноситься до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху. Посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування при внесенні до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху інформації про зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, а також при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення такого правопорушення перевіряє, чи не були відповідні обставини зафіксовані раніше, а також чи не притягалася відповідна особа до адміністративної відповідальності за це правопорушення іншою уповноваженою посадовою особою. Якщо відповідні відомості про зафіксоване правопорушення вже внесені до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху або відповідну особу вже притягнуто до адміністративної відповідальності за це правопорушення, постанова іншої уповноваженої посадової особи про притягнення до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню.
Відповідно до частини четвертої статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.
Водночас в силу приписів частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено:
3) постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, виноситися посадовою особою уповноваженого підрозділу Національної поліції без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Особа, що якої винесено таку постанову, вправі оскаржити її до суду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі також Закон № 580-VIII) систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліції; 2) територіальні органи поліції.
У складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення; 7) інші підрозділи, діяльність яких спрямована на виконання завдань поліції або на забезпечення її функціонування, рішення про створення яких приймається керівником поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ.
Згідно з частинами першої, другої статті 15 Закону № 580-VIII територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.
Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.
На виконання вказаних приписів Кабінет Міністрів України постановою від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" (далі також Постанова № 730):
- утворив як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1.
- ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.
У додатку 1 до цієї постанови в Переліку територіальних органів Національної поліції, що утворюються, вказано Головні управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, а також Головні управління Національної поліції в областях, в тому числі й Головне управління Національної поліції у Львівській області.
Таким чином, що Головне управління Національної поліції у Львівській області, до якого з позовом звернулася ОСОБА_1 , є територіальним органом Національної поліції, який входить у систему Міністерства внутрішніх справ України та підпорядковується Національній поліції України.
Водночас згідно з пунктами 1, 3 розділу І Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України № 73 від 06 листопада 2015 року, Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку.
Відповідно до пунктів 2, 3 розділу ІІІ вказаного Положення Департамент патрульної поліції та структурні підрозділи патрульної поліції становлять єдину систему. Структурні підрозділи патрульної поліції підзвітні та підконтрольні Департаменту патрульної поліції.
Структурні підрозділи патрульної поліції очолюють керівники, які підпорядковуються керівнику Департаменту патрульної поліції та його заступникам.
Згідно з пунктом 1 розділу IV Положення Департамент патрульної поліції очолює керівник Департаменту патрульної поліції, який підпорядковується керівникові Національної поліції та заступнику, який відповідно до розподілу функціональних обов1язків здійснює координацію роботи патрульної поліції і контроль за її діяльністю.
Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи (пункт 1 розділу V вказаного Положення).
Пунктом 1 розділу III Положення встановлено, що Департамент, відповідно до покладених на нього повноважень: 
7) здійснює провадження в справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції України, у тому числі у справах про адміністративні правопорушення, виявлені та зафіксовані за допомогою системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі;
41) бере участь у судових процес в порядку самопредставництва через керівника, а також уповноважених працівників підрозділу правового забезпечення апарату Департаменту та підрозділів правового забезпечення територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту.
Територіальні (відокремлені) підрозділи Департаменту беруть участь у судових справах в порядку самопредставництва через своїх начальників, а також уповноважених працівників підрозділів правового забезпечення територіальних (відокремлених) підрозділів Департаменту.
З наведеного нормативного регулювання висновується, що Департамент патрульної поліції є тим органом Національної поліції України, посадові особи якого уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху в автоматичному режимі та виносити постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення відповідного правопорушення. Департамент є окремою юридичною особою та самостійно забезпечує представництво своїх інтересів у суді. 
Отже, відповідачем у зазначених справах з приводу оскарження постанови інспектора ДПП про притягнення до адміністративної відповідальності, що розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме Департамент як уповноважений орган Національної поліції, а не його підрозділ чи посадова особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.
Матеріалами справи підтверджується, що оскаржувана постанова серії 5АВ11128109 від 25.06.2025 винесена інспектором ДПП Мінченком С.О., який є посадовою особою Департаменту та діє від його імені, тобто належним відповідачем у цій справі має бути Департамент патрульної поліції, а не Управління патрульної поліції у Львівській області, яке є його територіальним (відокремленим) підрозділом.
Відповідно до частини третьої статті 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (частина четверта статті 48 КАС України).
Таким чином, визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов1язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов1язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідача та його заміна у разі необхідності.
Колегія суддів зауважує, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до адміністративного суду, позивач визначає відповідачем того суб1єкта, який, на його думку, повинен відповідати за позовом. Однак під час розгляду справи позивач вправі заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним, якщо буде встановлено, що позов пред1явлено до неналежного відповідача. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й іншої особи, яка бере участь у справі, а також за клопотанням самого належного відповідача чи за ініціативою суду. Водночас процесуальних прав та обов1язків, визначених КАС України, особа набуває лише після її залучення до участі у справі у статусі відповідача (співвідповідача).
Важливо зазначити, що законом чітко визначено момент, до якого можливо здійснити заміну неналежного відповідача.
Так, за правилами, передбаченими частиною сьомою статті 48 КАС України, заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції.
Звідси випливає, що заміна неналежного відповідача або залучення співвідповідача можливі виключно на стадії розгляду справи в суді першої інстанції - до моменту ухвалення ним остаточного рішення
Отже, визначення належності відповідача, аналіз його правомочностей та перевірка питання про те, чи дійсно цей суб`єкт порушив права позивача, є обов`язком суду першої інстанції, який реалізується під час підготовчого провадження або розгляду справи по суті. Пред`явлення позову до особи, яка не є суб`єктом спірних правовідносин і не порушувала прав позивача, означає, що позовні вимоги до неї є безпідставними.
Водночас чинне процесуальне законодавство не наділяє апеляційний суд повноваженнями здійснювати заміну неналежного відповідача чи залучати співвідповідачів. Оскільки відповідно до частини шостої статті 48 КАС України після заміни сторони розгляд справи починається спочатку, здійснення такої заміни на стадії апеляційного провадження призвело б до порушення принципу інстанційності судочинства, рівності сторін та позбавило б належного відповідача права на захист у суді першої інстанції.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 09.07.2020 у справі № 2040/5355/18 та від 19.04.2022 у справі № 400/3989/19.
Колегія суддів також зазначає, що позовні вимоги заявляє позивач, водночас адміністративний суд може, якщо вважатиме за потрібне, застосувати інший, аніж той, який зазначив позивач, спосіб захисту його прав та інтересів, який не суперечитиме закону і забезпечуватиме їхній ефективний захист.
Тож результативним обраний спосіб захисту порушеного права (у контексті цього спору) буде тоді, коли існуватиме взаємозв1язок між порушенням (суб1єктивного права особи) та (дозволеним, прийнятним) способом його захисту. Однією з умов для досягнення такого результату є визначення належного відповідача/відповідачів за позовом, адже від цього значною мірою залежить та ж таки ефективність захисту порушеного права (втілена у процедурі виконання судового рішення).
З огляду на викладені вище приписи процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості в межах наданих йому КАС України процесуальних повноважень виправити встановлений під час апеляційного розгляду процесуальний недолік суду першої інстанції та здійснити заміну первинного відповідача належним. Також в силу вимог статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями направляти справу на новий розгляд, у разі виявлення порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою до скасування судового рішення.
Окрему увагу колегія суддів звертає на неможливість прийняття до розгляду та оцінки відзиву і доказів від органу, який не був залучений як відповідач.
Згідно з частиною другою статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки. Відповідно до статті 162 КАС України право подати відзив на позовну заяву належить виключно відповідачу - тобто особі, щодо якої судом відкрито провадження, або яку було належним чином залучено до участі у справі як співвідповідача чи замінено у порядку статті 48 КАС України.
Крім того, згідно з частиною четвертою статті 77, частинами першою-другою статті 79 КАС України докази суду надають учасники справи. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Отже, процесуальний закон чітко обмежує коло осіб, які мають право надавати суду докази. Особа, яка не є учасником справи, позбавлена права ініціативно подавати докази на спростування чи підтвердження позовних вимог. Єдиним винятком є виконання ухвали суду про витребування доказів (стаття 80 КАС України).
За відсутності офіційного процесуального рішення суду про залучення особи до участі у справі як відповідача (співвідповідача), така особа є стороннім суб`єктом щодо цього конкретного судового процесу.
Як убачається з матеріалів справи, Департамент патрульної поліції не був зазначений у позовній заяві як відповідач. Суд першої інстанції ухвалою про відкриття провадження також не надавав цьому органу статусу відповідача, а процесуальний порядок заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідача, передбачений статтею 48 КАС України, проведений не був.
Відтак прийняття до розгляду та надання оцінки у рішенні відзиву та доказів від суб1єкта, який фактично не був учасником справи, є недопустимим.
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог до неналежного відповідача, а також обґрунтування рішення доказами та поясненнями особи, яка не була учасником справи є істотним порушенням норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 та статті 317 КАС України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити рішення, якщо судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову.
При цьому суд зазначає, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте вже до належного відповідача, із заявою про поновлення строку на звернення до суду у разі необхідності.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного, викладеною у постанові від 28.11.2019 у справі № 826/12172/18.
Крім того, враховуючи, що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача, колегія суддів не надає оцінку аргументам апеляційної скарги щодо правомірності/протиправності оскаржуваної у цій справі постанови про накладення адміністративного стягнення.
Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу суб1єкта владних повноважень, який поніс судові витрати винятково у виді судового збору за подання апеляційної скарги, сплачений ним судовий збір з позивача не стягується.
Керуючись ст.ст. 139, 272, 286, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 березня 2026 року у справі № 466/8805/25 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	П. І. Сало 	
судді	 	Т. М. Димарчук 	
 	 	Р. М. Москаль  	
Повне судове рішення складено 05.06.26