Справа № 509/6223/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року          с-ще Овідіополь 
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі: 
головуючого судді Спічака Вадима Олексійовича, 
за участю: 
секретаря судового засідання Осадченко Світални Володимирівни 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь», про визнання протиправним та скасування наказу,- 

ВСТАНОВИВ: 

Стислий виклад позиції позивача. 
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ ГО «СТ «Лебідь» № 13/2025 від 09.10.2025р. про надання щорічної основної та додаткової відпустки касиру ГО «СТ «Лебідь» ОСОБА_1 , зобов`язати голову правління ГО «СТ «Лебідь» допустити касиру ГО «СТ «Лебідь» ОСОБА_1 до роботи з дня скасування наказу. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 жовтня 2025року ГО «СТ «Лебідь», в особі голови правління Волошиної Н.М. видано наказ № 13/2025, відповідно до якого позивачці надано щорічну та додаткову відпустку на 67 календарних днів з 23 жовтня 2025р. 
Після ознайомлення з наказом позивачка письмово висловила незгоду з наказом, проте скасувати виданий наказ голова правління ГО «СТ «Лебідь» відмовилась. 
Позивач зазначає, що виданий наказ про надання їй щорічної та додаткової відпустки протиправним, таким, що грубо порушує її права, а відповідно підлягає скасуванню, оскільки в поточному році позивач відповідно до графіку відпусток та особистої заяви вже знаходилась у щорічній відпустці з 01.07.2025р. до 24.07.2025р (24 календарних дня). 
Позивач зазначає, що після повернення до виконання функціональних обов`язків, голова правління ГО «СТ «Лебідь», через особисті неприязні стосунки намагалась спочатку звільнити позивача з займаної посади, однак після невдалої спроби, прийняла рішення відсторонити позивача від роботи шляхом надання відпустки. 
Натомість з заявою про надання зазначеної відпустки до голови правління ГО «СТ «Лебідь» позивач не зверталась, відпустку надано без згоди позивачки, а тривалість відпустки перевищує максимальний строк, встановлений частиною 3 ст.10 Закону України «Про відпустки», відповідно якої загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів. 
Позивач зазначає, що з урахуванням виданого наказу, загальний строк наданої їй відпустки у 2025році складає 91 календарний день, що по-перше порушує норми діючого законодавства, а по-друге позбавляє її гарантованого Конституцією України права на працю. 
Стислий виклад позиції відповідача 
Представником відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що Позивач у справі ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду касира Громадської організації «Садового товариства «ЛЕБІДЬ» з 01 грудня 2022 року наказом № 17 від 29 листопада 2022 року. 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. 
Окрім того, ОСОБА_1 має право на щорічну додаткову відпустку відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки». 
Таким чином, за один відпрацьований робочий рік касиру ОСОБА_1 належить 24 календарні дні щорічної основної та 14 календарних днів додаткової відпустки, тобто усього 38 календарних днів на рік. 
Усього з моменту прийняття на роботу по теперішній час касиру ОСОБА_1 належало відпустки: за період з 01.12.2022 по 30.11.2023 38 календарних днів (24 днів основної + 14 днів додаткової); за період з 01.12.2023 по 30.11.2024- 38 календарних днів (24 днів основної + 14 днів додаткової); за період з 01.12.2024 по 30.11.2025 38 календарних днів (24 днів основної + 14 днів додаткової). 
При цьому, за весь період роботи ОСОБА_1 використала: за період 01.12.2022 по 30.11.2023 14 календарних днів додаткової відпустки, з 21 серпня 2023 року, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2023 року та Наказу № 5 від 29 липня 2023 року; за період 01.12.2022 по 30.11.2023 24 календарних дні основної відпустки, з 02 липня 2025 року, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 13 червня 2025 року та Наказу 6/2025 від 18 червня 2025 року. В інші періоди Позивачка не зверталася із заявами про надання їй ані щорічної основної, ані щорічної додаткової відпустки. 
Відповідач зазначає, що станом на момент видання наказу, що оскаржується, Позивачка не використала свої щорічні основні та додаткові відпустки за періоди з 01.12.2023 по 30.11.2024 та з 01.12.2024 по 30.11.2025 р., тобто за 2 роки підряд, а тому для уникнення порушень вищезазначених вимог чинного законодавства про відпустки та з урахуванням особливостей роботи, головою ГО «СТ «ЛЕБІДЬ» було прийнято рішення про надання щорічної та додаткові оплачуваної відпустки касиру ОСОБА_1 за 2 робочі роки тривалістю 67 календарних днів, а саме: за робочий рік з 01.12.2023 по 30.11.2024 24 календарні дні основної + 14 календарних днів додаткової відпустки; за робочий рік з 01.12.2024 по 30.11.2025 р. 24 календарні дні основної + 5 календарних днів додаткової відпустки. 
Відповідач вказує, що твердження позивачки, що загальний строк наданої відпустки у 2025 році яка складає 91 календарний день, порушує норми законодавства та позбавляє права на працю, є безпідставними, оскільки в поточному 2025 році їй було надано відпустки за три відпрацьовані роки, при цьому законодавство не встановлює обмежень по тривалості одночасного використання накопичених днів щорічної відпустки за різні робочі роки. 
Рух справи у суді: 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одескої області від 11 листопада 2025 року було відкрито провадження у справі. 
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одескої області від 31 березня 2026 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті. 
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. При цьому додатково зазначила що тривалість відпустки та строк її надання з позивачкою жодним чином не узгоджувалось. 
Представник відповідача в судове засідання з`явилася, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Зазначила що законність дій відповідача грунтуються на ч.7 ст.79 КЗпП України, ст.11-12. ЗУ “Про відпустки”. Відповідачем не ведеться графіку відпусток, та з позивачем тривалість та строк відпустки не узгоджувався оскільки позивачка не зверталась із заявою про надання їй відпустки. 
Фактичні обставини, встановлені судом: 
Відповідно до Наказу Голови Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» від 29 листопада 2022 року N? 17 «Про прийом на роботу» ОСОБА_1 прийнято з 01 грудня 2022 року на посаду касира з посадовим окладом згідно штатного розкладу. 
Відповідно до Наказу Голови Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» від 29 липня 2023 року № 5 «Про надання щорічної додаткової відпустки» надано касиру ОСОБА_1 щорічну додаткову оплачувану відпустку на 14 календарних днів, з 21 серпня 2023 року. 
Відповідно до Наказу Голови Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» від 18 червня 2025 року № 6/2025 «Про надання щорічної оплачуваної відпустки» надано касиру-контролеру ОСОБА_1 щорічну оплачувану відпустку на 24 календарних дні, з 02 липня 2025 року. 
Відповідно до Наказу Голови Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» 09 жовтня 2025 року № 13/2025 «Про надання щорічної та додаткової оплачуваної відпустки касиру ОСОБА_1 » у зв`язку з невикористанням належних працівникові відпусток протягом двох років поспіль, надано касиру ОСОБА_1 щорічну та додаткову оплачувану відпустку на 67 календарних днів з 23 жовтня 2025 року. Виконання обов`язків касира на період відпустки ОСОБА_1 покладено на Голову ГО «СТ «ЛЕБІДЬ» ОСОБА_2 . Касиру ОСОБА_1 наказано до 23 жовтня 2025 року передати Голові ГО «СТ «ЛЕБІДЬ» ОСОБА_2 ключі від будівлі правління та ключ від сейфу, який знаходиться в приміщенні каси. 
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не надавала згоди на надання їй відпустки на 67 календарних днів з 23 жовтня 2025 року. 
Норми права, застосовані судом, та висновки суду: 
За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Відповідно до ст. 74 КЗпП України та ст. 2 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР кожний громадянин України, який працює на підприємстві, в установі, організації (далі — підприємство) будь-якої форми власності, виду діяльності та галузевої належності або у фізичної особи, має право на щорічну відпустку. 
Відповідно до частини 2,3,4 ст.10 Закону України «Про відпустки» щорічні додаткові відпустки за бажанням працівника можуть надаватись одночасно з щорічною основною відпусткою або окремо від неї. Загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів. Щорічні основна та додаткові відпустки надаються працівникові з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення робочого року. 
Відповідно до ч. 3 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Відповідно до ч. 4 ст.11 Закону України «Про відпустки» У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону. 
У період дії воєнного стану не застосовуються норми частини п`ятої статті 11 згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022, відповідно якої забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд, а також ненадання їх протягом робочого року особам віком до вісімнадцяти років та працівникам, які мають право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами чи з особливим характером праці. 
Відповідно до ч. 1,2 ст. 12 Щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. У період дії воєнного стану не застосовуються норми частини другої статті 12 згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022. Невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. 
Щодо застосування ч.7 ст.79 КЗпП України відповідно якої невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Слід зазначити, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми частини сьомої статті 79 згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022. 
Відповідно до частини третьої статті 2 Закону "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги). Частиною п`ятою статті 11 Закону заборонено неподання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Враховуючи викладене, щорічна відпустка має надаватися вчасно згідно із затвердженим графіком відпусток. Разом з тим у випадку, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку в минулому році або за кілька попередніх років, він має право використати її, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні відпусток (стаття 24 Закону). Чинним законодавством не передбачено терміну давності, після якого втрачається право на щорічну відпустку. Частиною 12 статті 10 Закону також визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам. Ненадання щорічних відпусток у терміни, визначені Законом та КЗпП України, є грубим порушенням законодавства про працю, за що роботодавця може бути притягнуто до відповідальності. Щодо кількості невикористаних відпусток, які можуть бути надані працівникові протягом робочого року, то це питання має вирішуватися за погодженням сторін трудового договору, тобто між працівником і роботодавцем. Для послідовного та точного обліку використання щорічних відпусток доцільно надавати працівнику спочатку невикористану щорічну відпустку за попередній рік, а потім за наступний. 
Отже суд приходить до висновку, що роботодавець уповноважений невикористану частину щорічної відпустки надати працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Натомість якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку в минулому році або за кілька попередніх років, він має саме право, а не обов`язок використати її. 
Судом встановлено, що позивачкою було використано у 2025 році (у період з 01.07.2025р. до 24.07.2025р.) щорічну основну відпустку тривалістю 24 дні згідно Наказу від 18 червня 2025 року. 
Судом встановлено, що з урахуванням Наказу від 09 жовтня 2025 року, загальний строк перебування позивачки у відпустці (щорічній і додатковій) у 2025 році буде складати 91 календарний день (через невикористані щорічні відпустки за декілька попередніх роки). 
Враховуючи що відповідач не узгоджував з позивачкою надання вказаної відпустки, а також проігнорував виражену незгоду позивачки на надання їй відпустки на підставі Наказу від 09 жовтня 2025 року тривалістю 67 календарних днів, відповідач фактично позбавив позивачку гарантованого Конституцією України права на працю. 
Крім того, при видачі Наказу від 09 жовтня 2025 року про надання щорічної та основної відпустки позивачці тривалістю 67 днів, що у 2025 році загалом складає 91 календарний день, відповідачем не було враховано її інтереси та можливості для відпочинку. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним наказу ГО «СТ «Лебідь» № 13/2025 від 09.10.2025р. про надання щорічної основної та додаткової відпустки касиру ГО «СТ «Лебідь» Кейдалюк А.Ф., підлягають задоволенню. 
Натомість вимога про зобов`язання голову правління ГО «СТ «Лебідь» допустити касиру ГО «СТ «Лебідь» ОСОБА_1 до роботи з дня скасування наказу, задоволенню не підлягає з огляду на те, що строк дії оспорюваного наказу наразі сплив, та суду не надано доказів, шо наразі касира ГО «СТ «Лебідь» ОСОБА_1 голова правління ГО «СТ «Лебідь» не допускає до роботи. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з положеннями ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Відповідно до положень ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Враховуючи що позовна заява ОСОБА_1 до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь», про визнання протиправним та скасування наказу, подана в електронній формі розмір судового збору, позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1937 гривень 92 копійки (2 вимоги немайнового характеру). 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що судом задоволено одну з двох заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 968,96 гривень. 

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 274-279 ЦПК України, 

УХВАЛИВ: 

Позов ОСОБА_1 до Громадської організації «Садове товариство «Лебідь», про визнання протиправним та скасування наказу, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ ГО «СТ «Лебідь» № 13/2025 від 09.10.2025 року про надання щорічної основної та додаткової відпустки касиру ГО «СТ «Лебідь» ОСОБА_1 .

Стягнути з Громадської організації «Садове товариство «Лебідь» (67822, Україна, Одеський район, Одеська область, с. Нова Долина Авангардівської селищної громади, вулиця Центральна, будинок 20) на користь ОСОБА_1 (   АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 968 гривень 96 копійок.

В іншій частині заявлених вимог залишити позов без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя           Спічак В.О.