ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-з/803/409/26 Справа № 204/12755/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Дніпрі заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 204/12755/24 за розглядом апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна, на рішення Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року у складі судді Чудопалової С.В. у цивільній справі № 204/12755/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства “Райффайзен Банк” про відшкодування збитків, –

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Чечелівського районного суду м Дніпра знаходилася вищевказана цивільна справа.
Рішенням Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до АТ «Райффазен Банк» про відшкодування збитків - відмовлено (а.с.189-193).
Не погодившись з рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 у жовтні 2025 року через свого адвоката — Гусакову О.Б. подала апеляційну скаргу.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 травня 2026 року апеляційну апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова О.Б. — задоволено.
Рішення Чечелівського районного суду м Дніпра від 06 жовтня 2025 року — скасовано та ухвалено нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ “Райффайзен Банк” про відшкодування збитків — задоволено.
Зобов`язано АТ “Райффайзен Банк” зарахувати грошову суму у розмірі 4400 грн на рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , та на рахунок № НОМЕР_2 , що відкритий на ім`я ОСОБА_1 , грошову суму у розмірі 44 290 грн, сплативши нараховані відсотки, починаючи з 18 жовтня 2024 року та з припиненням нарахування відсотків на вказану суму.
Стягнуто з АТ “Райффайзен Банк” на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн (а.с.247-259 Том І).
25 травня 2026 року ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Гусакову О.Б. в системі “Електронний суд” подала в порядку ч.8 ст. 141, 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення, обґрунтовуючи це тим, що, переглядаючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи вимоги її апеляційної скарги, апеляційний суд не вирішив питання про розподіл судових витрат позивача у вигляді витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката, які вона понесла як у суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги, про що нею заявлялось як у позові з поданням після ухвалення рішення суду першої інстанції письмових доказів про понесення витрат на суму 45 000 грн, так і у даній заяві після ухвалення постанови апеляційного суду у розмірі 58 000 грн. Заявник просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов`язані з розглядом справи як в суді першої інстанції у розмірі 45 000 грн, так і в апеляційній інстанції у розмірі 58 000 грн (а.с.1,2 Том ІІ).
Відповідач АТ “Райффайзен Банк” у травні та червні 2026 року в системі “Електронний суд” подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, де зазначив про значне завищення заявленого розміру таких витрат позивачем та необґрунтованість необхідності таких витрат, з огляду на те, що складність справи не відповідає заявленим сумам витрат, розмір компенсації витрат також не відповідає реальності та їх розумності. Крім того заявником не надано жодного доказу оплати таких сум витрат, щоб свідчило про фактичне понесення позивачем витрат на правничу допомогу саме в такому розмірі. Просив зменшити розмір витрат позивача до співмірного та розумного рівня у відповідності до ст. 137 ЦПК України (а.с.9-13 Том ІІ).
Перевіривши доводи заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат і надані заявником документи, дослідивши мотиви клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених ОСОБА_1 вимог щодо апеляційного розгляду та залишення без розгляду вимоги щодо витрат в суді першої інстанції, з огляду на наступне.
За приписами частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. 
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено,що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Колегія суддів наголошує, що ОСОБА_1 у своєму позові заявила, що планує понести судові витрати на правову допомогу у орієнтовному розмірі 45 000 грн, докази чого будуть нею надані в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України.
При цьому, після ухвалення рішення суду першої інстанції 06 жовтня 2025 року, вже 07 жовтня 2025 року позивачем через її представника — адвоката Гусакову О.Б. в системі “Електронний суд” подано суду першої інстанції лише клопотання про доулчення доказів, а саме договір про надання правової допомоги від 17 грудня 2024 року, свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю з ордером на надання правової допомоги ОСОБА_1 у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська та акт виконаних робіт (а.с.194-197 Том І).
Однак, окремою письмовою заявою разом із долученими письмовими доказами сторона позивача ОСОБА_1 не зверталась до суду про понесення нею при розгляді справи судом першої інстанції витрат на правову допомогу у розмірі 45 000 грн, що є обов`язковою умовою, за положеннями ч.8 ст. 141 ЦПК України. При цьому саме суд першої інстанції повинен був розглядати таку заяву та оцінювати надані письмові документи, чого стороною позивача зроблено не було.
Відтак, належить зазначити, що, звертаючись у травні 2026 року із такою заявою про вирішення питання розподілу витрат на правову допомогу, які понесла позивач в суді першої інстанції, тоді як рішення суду першої інстанції ухвалено 06 жовтня 2025 року, та за відсутності хоча б однієї обов`язкової умови для розгляду такої заяви після ухвалення рішення суду першої інстанції, як то, дотримання строку подання заяви, позивач ОСОБА_1 пропустила встановлений ч.8 ст. 141 ЦПК України строк на подання такої заяви, що є підставою для залишення цієї вимоги ОСОБА_1 без розгляду.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що, заявляючи вимогу про стягнення витрат на правову допомогу, які ОСОБА_1 понесла при розгляді її апеляційної скарги у розмірі 58 000 грн, останньою дотримано встановленого ч.8 ст. 141 ЦПК України строку подання такої заяви, оскільки постанова Дніпровського апеляційного суду постановлена 20 травня 2026 року, а заява подана 25 травня 2026 року, що відповідає зазначеним вимогам процесуального закону. 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно п. 3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегією суддів встановлено, що в апеляційній скарзі позивач заявляла про те, що планує понести витрати на правову допомогу в апеляційній інстанції на загальну суму 25 000 грн. У поданій 25 травня 2026 року заяві про ухвалення додаткового рішення судом апеляційної інстанції заявник просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, понесені нею в суді апеляційної інстанції у розмірі 58 000 грн.
Так, в підтвердження повноважень та визначення розміру судових витрат та суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката до заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 17 грудня 2024 року, укладений між адвокатом Гусаковою О.Б. та ОСОБА_1 , додаток №1 від 20 жовтня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 17 грудня 2024 року та акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 17 грудня 2024 року у судовій справі №204/12755/24 від 25 травня 2026 року (а.с.3,4 Том ІІ).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Колегія суддів враховує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, постановах Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі №379/1418/18, від 13 грудня 2022 року по справі №695/2483/20.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, від 02 грудня 2020 року по справі №317/1209/19, від 22 січня 2021 року по справі №925/1137/19, від 03 лютого 2021 року по справі №554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року по справі №753/1203/18, від 21 грудня 2022 року по справі №357/9210/18.
Учасник справи повинен деталізувати опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення/визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Зазначення в акті приймання-передачі наданих послуг переліку наданих послуг та фіксований розмір гонорару адвоката є належним розрахунком/детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Наведена правова позиція узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі №922/1964/21.
Частинами 4-5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17). 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі №906/462/22. 
Колегія суддів наголошує, що як у додатку №1 до договору від 17 грудня 2024 року, так і в акті виконаних робіт зазначений заявником детальний опис робіт адвоката Гусакової О.Б., де: консультація клієнта щодо обґрунтованості рішення суду першої інстанції, права на його апеляцію та перспектива правових наслідків вартістю 3000 грн, складання апеляційної скарги по суті спору (включно аналіз судового рішення та судової практики) вартістю 30 000 грн та гонорар успіху адвоката вартістю 25 000 грн.
Колегія суддів доходить висновку, що витрати позивача, які вона понесла при розгляді справи апеляційною інстанцією та про які заявляє, є доведеними частково, враховуючи наявність консультації клієнта, складання апеляційної скарги та вивчення судової практики зі спірного питання адвокатом Гусаковою О.Б., а тому слід вважати таку роботу адвоката проведеною та не оспореною заявником ОСОБА_1 у даній справі.
Разом з цим колегія суддів наголошує, що повний розмір за вищенаведені послуги адвоката є неспівмірним зі складністю справи, правовим регулюванням спору та наданими процесуальними документами сторони позивача в системі “Електронний суд”, без особистої явки до канцелярії суду та без особистої явки в судове засідання, яке призначалось апеляційною інстанцією в порядку письмового провадження без виклику учасників справи. Тому витрати позивача на отримання правничої допомоги адвокатом в апеляційній інстанції все ж таки мали місце, що узгоджується з наданими письмовими доказами, але їх розмір є завищеним та належить до зменшення.
Також слід відзначити, що за вищенаведеною судовою практикою Верховного Суду гонорар успіху адвоката не є обов`язковим для суду при вирішенні питання витрат на правову допомогу, а є зобов`язанням, які склалися між адвокатом та клієнтом при укладенні ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. 
При цьому колегія суддів ураховує не лише те, що вони дійсно понесені, а також те, чи були такі витрат у вигляді гонорару успіху розумними.
Колегія суддів доходить висновку, що гонорар успіху, передбачений договором, додатком №1 до договору та актом виконаних робіт не відповідає критерію розумності, виходячи із предмету спору, усталеної судової практики з спірного питання та відсутності реального часу адвоката на таку послугу як гонорар успіху. За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що у задоволенні стягнення з відповідача на користь позивача гонорару успіху адвоката вартістю у 25 000 грн належить відмовити. 
Разом із цим колегія суддів, враховуючи наведені відповідачем у клопотанні про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу доводи, відзначає, що справа, що переглядалась апеляційною інстанцією є малозначною та не потребувала особистої участі, зокрема, сторони позивача в судовому засіданні. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
За висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 911/3386/17, від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18, встановлено, що, визначаючи обсяг юридичної та технічної роботи за результатами розгляду відповідного клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу), суд ураховує, чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. 
Також судова практика ЄСПЛ, зокрема, рішення від 23.01.2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", заява №19336/04, наголошує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. 
Аналогічна позиція була закріплена у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, де зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
Колегія суддів у цій справі вважає за необхідне застосувати і висновки Об`єднаної Палати КГС ВС, викладені у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, де зазначено, що у розумінні положень ч.5 ст. 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. 
Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові ВС від 24 січня 2019 року у справі № 910/15944/17 та постанові від 19 лютого 2019 року у справі № 917/1071/18.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Тобто, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Колегія суддів також наголошує, що складання апеляційної скарги по суті спору (включно з аналізом судового рішення та судової практики), не мали під собою такої складності та витрачення значного часу адвоката, що не відповідає заявленому розміру витрат у 30 000 грн.
Разом з цим колегія суддів приймає до уваги твердження сторони позивача щодо завищеного розміру витрат позивача на послуги адвоката відносно цього предмету спору, а тому покладання на сторону відповідача надмірного тягаря у вигляді сплати заявлених позивачем коштів є неспівмірним та необгрунтованим.
За таких обставин колегія суддів, враховуючи значне перевищення розміру наданої правничої допомоги адвокатом позивачеві, а також враховуючи відсутність чітко визначеного часу, витраченого адвокатом на надання таких послуг та їх вартості за певний період роботи, доходить до висновку про зменшення розміру правничої допомоги до 13000 грн, що буде співмірним із складністю цієї справи та проведеної адвокатом відповідача відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.
Керуючись ст. ст. 133-141, 270 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Заяву  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 204/12755/24 в частині стягнення витрат на правову допомогу, понесену ОСОБА_1 в суді першої інстанції — залишити без розгляду.
Заяву  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гусакова Оксана Борисівна, про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 204/12755/24 в частині стягнення витрат на правову допомогу, понесену ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції — задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства “Райффайзен Банк”, ЄДРПОУ 14305909, на користь  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати за послуги правової допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 13000 грн.
Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст додаткової постанови складено “22” червня 2026 року.

Головуючий:        В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

М.М. Пищида