СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Харків Справа № 917/7/26 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Істоміна О.А. , суддя Попков Д.О.

за участю секретаря судового засідання Семченко Ю.О.,
та представників учасників справи:
від позивача - не з`явився; 
від відповідача – Шапор Л.П. - представник;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС”, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.03.2026 у справі №917/7/26

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “СТАРМІЛК-КР”, Дніпропетровська обл., Криворізький район, село Новопілля

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС”, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СТАРМІЛК-КР» (далі- Позивач) звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС» (далі- Відповідач) про стягнення суми боргу в розмірі 383 107,44 грн за отриманий товар згідно Договору №П1/09 від 01.09.2022, збитків від інфляції у розмірі 89 540,55 грн, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.03.2026 року у справі №917/7/26 вищезазначені позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Відповідача на користь Позивача 324107,44 грн. боргу, 89540,54 грн. інфляційних нарахувань, 3 % річних в сумі 30942,75 грн. та 6668,86 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення 59000 грн. основного боргу провадження у справі закрито.
Не погодившись із зазначеним рішенням господарського суду в частині задоволених позовних вимог та вважаючи його таким, що постановлено незаконно, з порушенням норм матеріального права та процесуального права, Відповідач звернуся з апеляційною скаргою, відповідно до доводів якої зазначив, що:
- суд першої інстанції не врахував, що Позивач не виконав встановленого Податковим кодексом України обов`язку щодо реєстрації податкових накладних, у зв`язку з чим Відповідача позбавлено права на включення суми ПДВ до складу податкового кредиту та зменшення податкового зобов`язання на загальну суму 324 107, 43грн., у зв`язку з чим Відповідачем було вчинено односторонній правочин шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог про недійсність якого Позивач не заявляв;
- судом не досліджено, що Відповідач до моменту реєстрації податкових накладних мав право призупинити виконання зобов`язань по оплаті товару у відповідності до п. 3.2 Договору, що виключає можливість застосування у відповідному періоді до Відповідача збитків від інфляції та 3% річних;
- Відповідачем фактично було зменшено суму свого зобов`язання за Договором на суму безповоротно втраченого початкового кредиту, що підтверджено обставинами судової справи №160/18366/24 та індивідуальною податковою консультацією №3773/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 14.07.2025року, яка підтверджує втрату податкового кредиту у зв`язку з порушенням 365-денного строку з дня складання відповідних податкових накладних.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 року у справі №917/7/26 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення, а ухвалою від 20.05.2026 розгляд справи призначено на 01.06.26 о 11:45.
До канцелярії Східного апеляційного господарського суду через систему Електронний суд від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу Відповідача, за змістом якого Позивач просив оспорюване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача - без задоволення.
Зокрема, Позивач зазначив наступне:
-право на податковий кредит –це майновий інтерес покупця, яке виникає із господарської операції між сторонами, але покупець не є учасником публічно-правових відносин між продавцем і контролюючим органом щодо реєстрації податкової накладної;
-обов`язок продавця зареєструвати ПН у ЄРПН -це податкове, а не господарське зобов`язання, яке за законом стає підставою для права на податковий кредит, але не впливає на сам договір поставки;
-невиконання таких дій може бути підставою для стягнення збитків, проте не звільняє покупця від оплати товару у господарських відносинах;
-суд господарської юрисдикції не має встановлювати факт порушення податкового законодавства у спорах між контрагентами.
У судовому засіданні 01.06.2026 представник Відповідача в режимі відеоконференції надав пояснення та доводи, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оспорюване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Представник Позивача у судове засідання не з`явився, в заздалегідь поданому клопотанні просив суд розглядати справу без його участі.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені наступні обставини:
-укладення 01.09.2022 між Позивачем, як постачальником та Відповідачем, як покупцем Договору поставки № П1/09, за умовами якого Позивач зобов`язався передавати у власність (поставляти) Відповідачу товар - продукти харчування в асортименті у відповідності до технічних специфікацій, згідно накладних на поставку партії товару, а Відповідач зобов`язується приймати та оплачувати товар у порядку та на умовах, встановлених цим Договором;
-поставки Позивачем на виконання умов Договору наступного товару, а саме:
олії в кількості 5 231,5 кг на загальну суму 256 343,50 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 222 від 31.03.2023 року, рахунком на оплату №222 від 31.03.2023 та товарно-транспортною накладною №Р222 від 31.03.2023 року з реєстрацією податкової накладної в ЄРПН №207 від 31.03.2023 на загальну суму ПДВ 42723,92 грн (дата розблокування 16.06.2023); 
олії в кількості 5 190,5 кг на загальну суму 329 596,75 грн з ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 156 від 08.03.2023 року, рахунком на оплату №156 від 08.03.2023 та товарно-транспортною накладною №Р156 від 08.03.2023 року з реєстрацією податкової накладної в ЄРПН №147 від 08.03.2023 на загальну суму ПДВ 54932,79 грн (дата розблокування 16.06.2023).
Зазначені обставини сторонами не оспорюються.
Позивач при зверненні до суду з позовом зазначив, що станом на 18.12.2025 року Відповідачем не оплачено вартість поставленого товару за даними видатковими накладними на суму 383 107,44 грн з ПДВ.
Вищезазначений факт неналежного виконання Відповідачем умов спірного Договору щодо своєчасної оплати поставленого Позивачем товару став підставою звернення останнього до господарського суду з позовною заявою про стягнення заборгованості боргу в розмірі 383 107,44 грн за отриманий товар згідно Договору №П1/09 від 01.09.2022, нарахування 3% річних в розмірі 30 942,75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 89 540,55 грн.
Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначав, що через несвоєчасну реєстрацію податкових накладних Позивачем він втратив право на податковий кредит, тому згідно з умовами контракту нарахував Позивачу штраф та повідомив останнього про зарахування зустрічних однорідних вимог, вважаючи зобов`язання з оплати товару припиненим.
Також Відповідач зазначав про часткову оплату суми боргу у розмірі 59 000, грн., що підтверджував платіжною інструкцією 197 від 20.01.2026 року та вважав, що оскільки залишок заборгованості сплачено грошовими коштами, то позовні вимоги про стягнення боргу, інфляційних втрат та річних відсотків є безпідставними.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність Позивачем факту невиконання Відповідачем своїх зобов`язань з оплати отриманого товару, а також не встановив об`єктивних перешкод до виконання Відповідачем свого зобов`язання, у зв`язку з чим стягнув з Відповідача на користь Позивача 324107,44 грн. боргу, 89540,54 грн. інфляційних нарахувань, 3 % річних в сумі 30942,75 грн., закривши провадження у справі в частині стягнення 59000 грн. основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Предметом апеляційного оскарження є незгода Відповідача з висновком суду в частині задоволених позовних вимог. Рішення суду в частині закриття провадження у справі на суму 59 000,00 сторонами не оспорюється, відповідно й не переглядається судовою колегією.
Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в оскаржуваній обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що їх не спростовують, виходячи з наступного.
Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України та ст.193 Господарського кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Судом першої інстанції встановлено та сторонами не оспорюється факт поставки Позивачем Відповідачу товару за Договором П1/09, зокрема, 31.03.2023 року –поставлено олію в кількості 5 231,5 кг на загальну суму 256 343,50 грн з ПДВ за видатковою накладною № 222, а 08.03.2023 - в кількості 5 190,5 кг на загальну суму 329 596,75 грн з ПДВ за видатковою накладною № 156.
За змістом позовної заяви заборгованість за накладною №222 була частково погашена Відповідачем, залишок заборгованості складав 53510,69 грн, а оплата за отриманий товар за іншою накладною №156 взагалі не було проведено.
Після звернення до суду з позовом Відповідачем було здійснено часткову оплату поставленого товару на підставі платіжної інструкції 197 від 20.01.2026 року на суму 59 000,00 грн., отже станом на 30.01.2026р. заборгованість у Відповідача перед Позивачем зі сплати за поставлений товар згідно Договору за наведеними накладними становить 324 107,44 грн.
Вимогами ч.ч.1.3 ст. 692ЦК України передбачений обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також встановлено обов`язок сплатити повну ціну переданого товару та можливість розстрочення платежу в договорі.
За змістом п.3.2. Договору передбачено, що покупець зобов`язується здійснити оплату за товар на протязі 7 днів з моменту фактичного отримання товару, а остаточний розрахунок у розмірі не менше 20 % вартості партії товару - виключно після реєстрації продавцем податкових накладних у порядку та терміни, встановлені чинним законодавством України, а також після надання ним усіх товаро-супровідних документів.
Матеріалами справи підтверджується, що податкова накладна №207 від 31.03.2023 за поставку згідно видаткової накладної № 222 від 31.03.2023 року зареєстрована в ЄРПН на суму ПДВ 42723,92 грн (дата розблокування 16.06.2023), а податкова накладна №147 від 08.03.2023 за поставку згідно видаткової накладної № 156 від 08.03.2023 року зареєстрована в ЄРПН на суму ПДВ 54932,79 грн (дата розблокування 16.06.2023).
За наведених обставин судова колегія погоджується з доводами Позивача та висновком суду першої інстанції, що право Позивача на отримання оплати за Договором порушено:
- за видатковою накладною № 222 від 31.03.2023 року в частині решти оплати – з 16.06.2023 (дата розблокування податкової накладної №207 від 31.03.2023);
- за видатковою накладною № 156 від 08.03.2023 року в частині суми 274663,96 грн
- з 16.03.2023 року, а решту суми 54932,79 - з 16.06.2023 року.
Суть заперечень Відповідача в суді обох інстанцій полягає в посиланні на порушення Позивачем встановленого ПК України обов`язку вчасної реєстрації податкових накладних за іншими поставками, внаслідок чого Відповідача позбавлено права на включення суми ПДВ до складу податкового кредиту та зменшення податкового зобов`язання на загальну суму 324 107, 43грн.
Наведені обставини Відповідач вважав такими, що надали йому можливість призупинити оплату вартості товару в порядку п.3.7 Договору, що виключає підстави до нарахування 3% річних та інфляційні втрати.
Крім того, Відповідач зазначає, що згідно п. 3.9 Договору він має право на отримання від Позивача штрафу у розмірі 20% від вартості товару (партії товару), поставка якого не підтверджена податковими накладними/розрахунками коригувань, зареєстрованими в ЄРПН, в п`ятиденний строк, яке було ним реалізоване шляхом направлення Позивачу 18.08.2025 року повідомлення про зарахування зустрічних однорідних вимог за вих. № 795У на загальну суму заборгованості у розмірі 324 107, 43 грн, решту сплачено на підставі платіжної інструкції 197 від 20.01.2026 року у сумі 59000,00 грн.
Судова колегія вважає такі заперечення апелянта безпідставними з огляду на наступне.
За змістом п.п.1.1, 3.1 Договору товар передається сторонами окремими партіями в узгодженій кількості та асортименті, що за умови відсутності інших доказів (специфікацій) - дорівнює змісту кожної окремої видаткової накладної.
Сторонами узгоджено (п.3.2 Договору), що оплата здійснюється з семиденною розстроченням, а решта 20% вартості партії товару- після, зокрема, реєстрації Позивачем податкових накладних у порядку та терміни, встановлені чинним законодавством України.
Право Відповідача затримати оплату за отриманий товар пов`язується ним з ненаданням Позивачем видаткових, податкових накладних, або інші товаросупровідних документів, а також внаслідок не реєстрації ним податкових накладних або невідповідності їх вимогам діючого законодавства пропорційно кількості днів, протягом яких помилки або невідповідності будуть виправлені(п.3.7 Договору).
Оскільки товар за спірними партіями був отриманий Відповідачем 08.03.2023 та 31.03.2023, а податкові накладні на ці дві партії від 08.03.2023 року за № 147 та від 31.03.2023 року за № 207 були зареєстровані (розблоковані) 16.06.2023 року, Відповідач у зазначений період (з моменту поставки та до моменту розблокування) не повідомив Позивача про застосування наведеної санкції (притримання оплати за спірний товар) - доводи Відповідача про правомірність своїх дій щодо невиконання грошового зобов`язання у наведений в позові спірний період - не базуються на умовах закону або Договору, визнаються судовою колегією безпідставними.
Судова колегія вважає безпідставним посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду у постанові від 06 червня 2023 року у справі № 916/1223/22 щодо наявності права замовника зменшити суму заборгованості перед виконавцем, яка належить до оплати, саме на суму ПДВ за незареєстрованими належним чином/заблокованим податковими накладними, і не сплачувати її до моменту їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, оскільки такий висновок Верховного Суду базується на встановлених у справі обставинах, які не є аналогічними обставинам в даній справі.
Щодо доводів про припинення спірного зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог шляхом надсилання Відповідачем Позивачу 18.08.2025 відповідного повідомлення.
Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
За змістом частини 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Заява про зарахування зустрічних однорідних вимог за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.
При цьому необхідно зазначити, що зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):
- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);
- бути однорідними ( правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);
- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 сформував наступні правові висновки щодо застосування статті 601 ЦК України та статей 202, 203 ГК України.
Об`єднана палата у вказаній постанові зазначила, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним. Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог. Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.
Зі змісту заяви від 18.08.2025 року вбачається, що Відповідач повідомляє Позивача про припинення спірного зобов`язання Відповідача щодо оплати отриманого товару на суму 324 l07,43 грн шляхом зарахування зустрічного зобов`язання Позивача про сплату збитків (штрафу) на зазначену суму, що нараховані ним внаслідок порушення останнім термінів реєстрації податкових накладних, внаслідок чого Відповідач безповоротно втратив право на податковий кредит з ПДВ, що є його прямими збитками.
Зазначене повідомлення не містить посилання на момент виникнення обов`язку Позивача сплатити штраф або збитки, їх розрахунок, конкретні підстави застосування (крім посилання на п.3.9 Договору), отже зазначене повідомлення не можна розглядати у якості одностороннього правочину, що містить відповідні істотні умови.
Разом з тим, з наявних в матеріалах справи доказів попереднього листування сторін (червень-липень 2025 року) вбачається, що таке нарахування здійснено Відповідачем за порушення терміну реєстрації податкових накладних на виконання умов того ж самого Договору в період другої половини 2022 року, тобто до спірного періоду, а саме:
-№ 1 від 03.09.2022 - подана на реєстрацію в ЄРПН 01.07.2024;
- № 45 від 18.10.2022 - подана на реєстрацію в ЄРПН 28.06.2024;
- № 48 від 20.10.2022 - подана на реєстрацію в ЄРПН 28.06.2024;
- № 71 від 01.11.2022 - подана на реєстрацію в ЄРПН 28.06.2024;
- № 87 від 11.11.2022 - подана на реєстрацію в ЄРПН 28.06.2024;
- № 123 від 16.11.2022 -подана на реєстрацію в ЄРПН 28.06.2024
- тобто с порушенням 365 -денного строку, що на думку Відповідача позбавило його права отримання податкового кредиту на зазначену суму.
Виходячи з тексту заяви та листування Відповідач одночасно конкретизує нараховану Позивачу суму як штраф та збитки.
У якості доказу виникнення зазначеного зобов`язання Позивача Відповідач посилається на зміст рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 160/18366/24, яке набрало законної сили, де зафіксовані обставини порушення термінів реєстрації наведених податкових накладних, а також надає лист ДПС України від 14.07.2025 року № 3773/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК, отриманого у якості індивідуальної податкової консультації, якою підтверджено втрату покупцем права на формування податкового кредиту за податковою накладною, що подана постачальником на реєстрацію в ЄРПН після сплину 365 календарних днів з дати її складання (у тому на підставі рішення суду).
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога Відповідача до Позивача не відповідає критерію безспірності за наступних підстав.
За змістом правової позиції Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, що викладена в постанові від 15.11.2024 року у справі № 904/1553/23, неустойка (штраф) і збитки мають схоже функціональне призначення, однак все ж є самостійними формами цивільно-правової відповідальності.
Умова ч.1 ст.546 ЦК України встановлює, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до частин 1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
До моменту порушення зобов`язання боржником неустойка виконує функцію сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).
Отже, штрафною є така санкція, що передусім спрямована на спонукання особи утриматися від порушення вимог закону чи умов договору під загрозою майнової кари.
Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). За змістом цієї засади сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК).
Сторони не позбавлені права встановити в договорі на випадок порушення його умов такий платіж, який вони вважатимуть за необхідне (відшкодування збитків, штраф тощо), якщо це не заборонено законом.
Об`єднана палата у вищенаведеній постанові зазначила, що в разі узгодження сторонами санкції у вигляді штрафу та закріплення її в договорі суд не має вдаватися до її перекваліфікації на збитки за відсутності ознак зловживання свободою договору чи прямої законодавчої заборони.
Перекваліфікація судом платежу на випадок невиконання, який сторони дійсно чітко та недвозначно позначили в договорі як штраф, на збитки, заздалегідь визначені збитки (і навпаки) не може вважатися припустимим.
За змістом п.3.9 Договору, яким Відповідач обґрунтовує наявність зустрічної вимоги в повідомленні від 18.08.2025, у випадку порушення постачальником чинного законодавства щодо складання податкових накладних/розрахунків коригувань, реєстрації їх в ЄРПН та надання їх покупцеві, а також у наслідок зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, внаслідок чого покупець втратив право на включення до податкового кредиту сум ПДВ, постачальник сплачує на користь покупця штраф у розмірі 20% від вартості товару (партії товару), поставка якого не підтверджена податковими накладними/розрахунками коригувань, зареєстрованими в ЄРПН, в строк протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту настання вищевказаного порушення. У випадку, якщо постачальник у встановлений законодавством строк оскаржить відмову зі сторони відповідних державних органів щодо реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань, і останні будуть зареєстрованими в ЄРПН, що призведе до включення до податкового кредиту покупця таких сум ПДВ, покупець зобов`язаний повернути сплачений покупцем штраф в повному розмірі.
Отже, змістом наведеної умови п.3.9 Договору передбачена сума штрафу, а не збитків.
Іншими умовами Договору, зокрема п.п.3.8,3.10 також передбачено порядок та підстави відшкодування збитків за порушення продавцем податкового законодавства, проте на цих умовах заява Відповідача про зарахування зустрічних вимог від 18.08.2025 року не базується.
Як вбачається зі змісту рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 160/18366/24, судом встановлено неправомірність дій податкового органу щодо відмови прийняті податкових накладних від №1 від 03.09.2022, №45 від 18.10,2022, №48 від 20.10.2022, №71 від 01.11.2022, №87 від 11.11.2022, №123 від 16.11.2022 на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, проте обставини дотримання Позивачем чинного законодавства щодо складання податкових накладних/розрахунків коригувань, реєстрації їх в ЄРПН, а також наявності права Відповідача, як покупця, на включення до податкового кредиту сум ПДВ -ним не досліджувалися та не встановлювалися.
Той факт, що судом досліджувалася правомірність відмови податкового органу в прийнятті в 2024 році податкових накладних, що датовані 2022 роком - не свідчить про встановлення ним обставин порушення Позивачем господарського зобов`язання за умовами Договору, оскільки відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, у тому числі податку на прибуток та податку на додану вартість, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовані не цивільно-господарським , а спеціальним законодавством - Податковим кодексом України.
Також наданий Відповідачем лист податкового органу, що має характер роз`яснень податкового законодавства, в світлі спірних господарських правовідносин між сторонами не може слугувати доказом правомірності нарахування Відповідачем штрафу, що породжує безспірний обов`язок Позивача до його оплати.
За змістом правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, що викладено у постанові від 06.02.2026 у справі № 904/2953/24, включення до приватноправового договору обов`язків, що належать до публічно-правової сфери, до сфери регулювання податкового законодавства, не перетворює ці обов`язки на цивільні незалежно від волевиявлення сторін договору.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду стосовного того, що строк виконання зобов`язання з оплати товару за Договором Відповідачем порушений, а об`єктивна неможливість виконання Відповідачем такого обов`язку внаслідок невиконання Позивачем договірного зобов`язання не встановлена.
Щодо доводів Відповідача про необхідність окремого звернення Позивача до суду із позовом про визнання недійсним одностороннього правочину про зарахування зустрічних вимог, судова колегія вважає їх необґрунтованими за наступних підстав.
Положення статей 15, 16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Завданням господарського судочинства, що закріплене в ст.2 ГПК України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 ).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 , від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17 -ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 , від 28.01.2020 у справі №50/311-б, від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 , від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 ).
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).
За змістом сталої позиції Верховного Суду, зокрема, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 910/11116/19, залік зустрічних однорідних вимог — це односторонній правочин. Якщо одна зі сторін вважає, що вимоги не були безспірними, однорідними, або строк виконання не настав, ці аргументи та заперечення перевіряються судом, який вирішує спір; суд безпосередньо оцінює матеріально-правові підстави припинення зобов`язання.
Отже, оскільки суть захищуваного права Позивача в межах заявлених позовних вимог зводиться до отримання оплати за поставлений товар, а Відповідач стверджує про припинення такого обов`язку через вчинення ним зарахування зустрічних однорідних вимог - наявність та законність такого правочину має бути безпосередньо досліджено в межах саме даного спору про захист права (стягнення), не змушуючи сторони ініціювати штучні паралельні процеси.
Таким чином, оскільки судовою колегією підтверджено висновок суду першої інстанції щодо невідповідність зустрічної вимоги Відповідача до Позивача про сплату штрафу в сумі 324107,44 грн критерію безспірності, він визначений та нарахований Відповідачем в однобічному порядку, його розмір та підстави до нарахування на 18.08.2025 не підтвердженні належними та допустимими доказами, сам зміст заяви від 18.08.2025 має суперечливий щодо природи виникнення зустрічного зобов`язання характер, судова колегія вважає зазначене зарахування таким, що не відбулося та не припинило основне зобов`язання Відповідача перед Позивачем на спірну суму вартості поставленого за видатковими накладними № 222 від 31.03.2023 року та № 156 від 08.03.2023 року за Договором товару.
Отже є обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що у зв`язку з невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань за Договором поставки щодо оплати вартості поставленого товару у розмірі 324107,44 грн. борг (383 107,44 грн – 59000,00 грн), строк оплати якого настав, зазначена сума підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача.
Також у зв`язку з несвоєчасною оплатою Позивач просив стягнути з Відповідача збитки від інфляції у розмірі 89 540,55 грн за березень 2023 - жовтень 2025 року, 3% річних в розмірі 30 942,75 грн. за період з 15.03.2023 року по 18.12.2025 року.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, передумовою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є несвоєчасне виконання боржником грошового зобов`язання (частина друга статті 625 ЦК України), внаслідок чого у боржника виникає обов`язок сплатити кредитору, зокрема, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Перевіривши надані Позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вони є арифметичного правильними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. 
Заперечень щодо невірності розрахунку трьох процентів річних в сумі 30942,75 грн та інфляційних втрат в сумі 89540,54 грн - доводи апеляційної скарги не містять.
Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду при ухваленні оспорюваного рішення, які в силу вимог ч. 3 ст. 277 ГПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення - судовою колегією не встановлено.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи означене рішення в оспорюваній Відповідачем частині, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку та прийняв в означеній частині рішення на основі всіх доводів, що були належним чином надані сторонами і підтверджувалися наявними в матеріалах справи доказами, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
В іншій частині законність та обґрунтованість рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2026року у справі № 917/7/26 судом апеляційної інстанції не досліджувалася в силу приписів ст. 269 ГПК України та вимог заявленої Відповідачем апеляційної скарги.
За таких підстав рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2026 року у справі №917/7/26 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС”, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.03.2026 у справі №917/7/26 – залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Полтавської області від 24.03.2026 року у справі №917/7/26 – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю “ПИРЯТИНСЬКИЙ ДЕЛІКАТЕС”, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Дейманівка.
Постанову може бути оскаржено до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення судового рішення або складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено та підписано 12.06.2026.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя О.А. Істоміна 

Суддя Д.О. Попков