Справа № 675/1453/25 
Провадження № 2/675/141/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"04" травня 2026 р. м. Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді Короля О.В., за участю секретаря судового засідання Беліци М.О., учасників справи:
представника позивача: Хеленюк Л.М.,
відповідача: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:
Комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради (по тексту рішення – КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради, позивач) звернулося до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до  ОСОБА_1 (по тексту рішення – ОСОБА_1 , відповідач ) про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням – кімнатою АДРЕСА_1 .
Загалом позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.
Так позивач зазначає, що гуртожиток по АДРЕСА_2 , передано на баланс КП «Житлосервіс» згідно Рішення №6 п`ятнадцятої сесії Ізяславської міської ради 7 скликання від 14.09.2016 «Про управління майном комунальної власності». 
При цьому, комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради створено 01.06.2022 шляхом реорганізації (злиття) КП «Комуненерго» Ізяславської міської ради, КП «Житлосервіс» Ізяславської міської ради згідно Рішення №8 від 03.06.2021 сьомої сесії Ізяславської міської ради восьмого скликання та є правонаступником усіх прав та обов`язків комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради. 
Також звертає увагу, що згідно Рішення №4 сімнадцятої сесії Ізяславської міської ради сьомого скликання від 11.11.2016 «Про присвоєння вулицям та провулкам м. Ізяслав імен загиблих учасників антитерористичної операції (АТО)» - вул. Жовтнева перейменована на вул. Миколи Микитюка. 
Вказує, що в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрований, проте фактично не проживає понад 10 років ОСОБА_1 .
За покликанням позивача, відповідач не здійснює заходів щодо збереження житлового і підсобних приміщень та технічного обладнання, що в свою чергу призводить до погіршення технічного стану будинку, не отримує кореспонденцію за даною адресою, взагалі кімнатою не цікавиться.
На переконання позивача, відповідач добровільно визначив собі інше місце проживання, спірним жилим приміщенням не користуються понад 6 місяців без поважних причин, а відтак факт його реєстрації порушує право КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради на вільне розпорядження майном, позбавляє можливості використовувати його за цільовим призначенням, а тому наявні підстави визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1 .
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та просила з урахуванням письмових доказів та показань свідків ухвалити рішення про задоволення позову.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся в установленому порядку.
Суд, вивчивши доводи представника позивача, викладені у позовній заяві, заслухавши її пояснення у судовому засіданні, допитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог судом враховано наступне.
Так, судом встановлено, що згідно Рішення Ізяславської міської ради №6 від 14.09.2016 будівля гуртожитку по АДРЕСА_2 , передана з балансу Ізяславської міської ради на баланс КП «Житлосервіс», що підтверджується копією такого рішення та копією акту прийняття-передачі основних засобів від 30.09.2016.
Як вбачається з Рішення Ізяславської міської ради №4 від 11.11.2016 «Про присвоєння вулицям та провулкам м. Ізяслав імен загиблих учасників антитерористичної операції (АТО)» - вул. Жовтнева перейменована на вул. Миколи Микитюка.
Також матеріалами справи підтверджується, що КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради є правонаступником усіх прав та обов`язків комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради (код ЄДРПОУ 34739489) та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради (код ЄДРПОУ 34739473).
Зокрема, Рішенням Ізяславської міської ради №4 від 03.06.2021, з поміж іншого, припинено шляхом реорганізації (злиття) комунальне підприємство «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунальне підприємство «Житлосервіс» Ізяславської міської ради; створено комунальне підприємство «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради шляхом злиття комунального підприємства «Комуненерго» Ізяславської міської ради та комунального підприємства «Житлосервіс» Ізяславської міської ради.
Разом з цим, у відповідності до актів комісії КП «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради від 03.07.2024, 01.08.2024, 02.09.2024, 31.10.2024, 01.11.2024, 09.12.2024, 10.01.2025, 17.02.2025, 06.03.2025, 14.04.2025, 08.05.2025 та 05.06.2025 вбачається, що ОСОБА_1 в кімнаті АДРЕСА_1 фактично не проживає понад 10 років.
Також, та обставина, що  ОСОБА_1 не проживає та не користується кімнатою АДРЕСА_1 вже понад 10 років підтверджений і показаннями свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є жительками та користувачами сусідніх кімнат №15, НОМЕР_1 в гуртожитку. 
Кожен зі свідків окремо надали пояснення, що логічно та послідовно доповнювали одне одного, не суперечуючи по своїй суті та змісту, і однозначно вказували, на відсутність будь-якого використання відповідачем кімнати №5 гуртожитку та фактичного непроживання ним же більше 10 років. 
Крім цього свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказували і на те, що ОСОБА_1 після залишення вказаного вище приміщення до нього вже не повертався.
При цьому, суд враховує і ту обставину, що і сам відповідач не оспорював цю ж обставину, з поміж іншого, зазначаючи у поданих для суду письмових заявах, фактичну адресу проживання в м. Хмельницький.
Як визначає ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Надаючи оцінку встановленим обставинам справи та правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Згідно ч. 2 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
У відповідності до ч. 1 та ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.
Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.
Згідно із частиною першою статті 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.
Статтею 130 ЖК України передбачено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.
Відповідно до ст. 61 ЖК України ( у редакції чинній на момент виникнення у відповідача права користування приміщенням) користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.08.2023 в справі №761/9063/21 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).
На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.
Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить із того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такого висновку щодо застосування статей 71, 72 ЖК України у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц.
Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17.10.2019 у справі №2-375/2005 та від 23.10.2019 у справі № 201/10924/13-ц.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50).
У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Як засвідчують матеріали справи, щонайменше з 03.07.2024, тобто за межами строків, визначених ст. 71 ЖК України, відповідач кімнатою АДРЕСА_1 , не користується, фактично не проживає, станом кімнати, як житлом не цікавиться, не здійснює заходів щодо збереження житлового і підсобних приміщень та технічного обладнання, що в свою чергу призводить до погіршення технічного стану будинку, не отримує кореспонденцію за даною адресою.
Такі обставини не заперечуються і самими відповідачем, що вбачається з поданих ним письмових заяв, де зазначає інше місце проживання.
Поважних причин відсутності понад шість місяців за зареєстрованим місцем проживання у
кімнаті АДРЕСА_1 , відповідач за увесь час розгляду, при реальній можливості, не повідомив.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113, 114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 522/9893/17).
Отже, позивач довів факт безперервної відсутності (не проживання) відповідача у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин.
Не використовуючи за цільовим призначенням та не проживаючи у кімнаті гуртожитку, що є комунальною власністю територіальної громади, щонайменше з 03.07.2024, відповідач втратив відповідне право користування вказаною кімнатою, а відтак кімната, у якій зареєстроване його місце проживання не є житлом відповідача, оскільки він у ній не проживає та будь-яким чином не користується.
За таких обставин позов підлягає до задоволення, оскільки відповідач тривалий час не пов`язує своє місце проживання з кімнатою АДРЕСА_1 , і не заявляв та не заявляє будь-яких прав стосовно цього майна, що буде співмірним із переслідуваною законною метою.
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судом обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право користування відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння та користування майном, так і порушення принципу пропорційності, котрі сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю, що буде співмірним із переслідуваною законною метою.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Таким чином з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у сумі 3028 грн 00 коп.
На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 200, 206, 207, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням – кімнатою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , на користь комунального підприємства «Житлокомунсервіс» Ізяславської міської ради (вул. Подільська, 3, м. Ізяслав Шепетівського району Хмельницької області, ЄДРПОУ - 44747627) судові витрати у розмірі 3028 гривень 00 копійок по сплаті судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 14.05.2026.

Суддя Олександр Король