УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2026 року
м. Київ
справа № 756/2588/24
провадження № 51-2574 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100050001921, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, на підставі ст. 84 КК України звільненого від відбування покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 308, ч. 2 ст. 308, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст. 318 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 26 червня 2024 року ОСОБА_4 засуджено до покарання за :
- ч. 1 ст. 308 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- ч. 2 ст. 308 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- ч. 1 ст. 318 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік;
- ч. 2 ст. 318 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладено на нього обов`язки, відповідно до ст. 76 цього Кодексу.
Вирок Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року в частині конфіскації майна постановлено виконувати самостійно.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За обставин, детально наведених у вироку,  ОСОБА_5 засуджено за те, що він в період 20 березня 2023 року по 09 вересня 2023 року у м. Києві, перебуваючи на замісній підтримуючій метадоновій програмі та отримуючи препарат метадон, незаконно, шляхом шахрайства, отримував одночасно у різних медичних установах рецепти лікаря, на підставі яких одержував в аптеках по 40 пігулок наркотичного засобу метадону з метою його подальшого неконтрольованого використання. 
Всього ОСОБА_4 вчинено 12 епізодів заволодіння наркотичним засобом метадоном.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційним судом порушено вимоги ст. 419 КПК України, оскільки в ухвалі не зазначено переконливих підстав з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою.
Вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з висновком місцевого суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, зважаючи на конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу винного, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність - ст. 75 КК України. Також посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а саме не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів. 
Мотиви суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а також те, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 308, ч. 2 ст. 308, ч. 1 ст. 318, ч. 2 ст. 318 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у застосуванні до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України при призначенні покарання, що залишилось поза увагою апеляційного суду, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Касаційний суд звертає увагу, що підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права. 
Як убачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його відношення до вчиненого, дані про особу винного, зокрема те, що він на спеціалізованих обліках у лікарів не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий.
Крім того, визнав обставиною, що пом'якшуює покарання - щире каяття, а обставин, що його обтяжують, не встановив.
Суд також врахував при призначенні покарання ОСОБА_4 особливості й обставини вчинення кримінальних правопорушень: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій; те, що повторність є кваліфікуючою ознакою їх вчинення не може додатково обтяжувати покарання.
Разом з тим, з урахуванням обставин справи та особи винного суд визнав за необхідне обрати засудженому покарання у мінімальних межах санкції статей, що йому інкримінуються, остаточно призначивши покарання із застосуванням ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі, оскільки, за встановлених обставин, цей вид та межі покарання є достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_4 за апеляційною скаргою прокурора, належним чином проаналізував усі обставини справи, у тому числі й характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, погодився з ухваленим судом першої інстанції рішенням та вмотивовано залишив вирок без зміни.
Судом слушно враховано, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше судимий за вироком Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна та 07 червня 2019 року звільнений від відбування покарання за рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 травня 2019 року на підставі ст. 84 КК України у зв`язку з хворобою. 
Вирішуючи питання про призначення покарання суд вірно врахував вказані обставини в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без реального відбування покарання.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість застосування до призначеного  ОСОБА_4 покарання положень ст. 75 КК України та вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Щодо доводів про необхідність призначення засудженому ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 308 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з обігом наркотичних засобів, то це було предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне неприйнятні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального або неправильного застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено. 
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 березня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3