Справа № 204/237/26
Провадження № 2/204/1790/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У С Т А Н О В И В:
30 грудня 2025 року ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , в якому прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 1496-0906 від 11 січня 2025 року у сумі 59240 гривень 79 копійок, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок, заборгованості за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК у сумі 15401 гривня 62 копійки, заборгованості по комісії у сумі 1080 гривень (а. с. 1-15).
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 11 січня 2025 року між ТОВ “УКР КРЕДИТ ФІНАНС” та ОСОБА_1 за допомогою Веб-сайту (creditkasa.com.ua), було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1496-0906. Позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор А9726, для підписання Кредитного договору №1496-0906 від 11 січня 2025 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту – 20000 гривень; строк кредитування – 365 днів; базовий період* – 30 днів; промо % ставка – 0.1% в день; знижена % ставка – 1,00 % в день; стандартна % ставка – 1,00 % в день. Додатковою угодою №1 від 09 березня 2025 року до Договору про відкриття кредитної лінії №1496-0906 від 11 січня 2025 року Кредитодавець та Позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 4400 гривень. Також Додатковою угодою №2 від 11 квітня 2025 року до Договору про відкриття кредитної лінії №1496-0906 від 11 січня 2025 року Кредитодавець та Позичальник домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 7200 гривень. Умовами Кредитного договору, укладеного між сторонами передбачено, що тип процентної ставки за користуванням Кредитом – фіксована та процентна ставка за користуванням Кредитом не змінюється протягом усього строку користування Кредитом. Кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачці кредитні кошти відповідно до умов укладеного Кредитного договору. Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачці кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачкою в особистому кабінеті, чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі. Станом на 22 жовтня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за Кредитним договором становить 59240 гривень 79 копійок, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок, заборгованості за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК у сумі 15401 гривня 62 копійки, заборгованості по комісії у сумі 1080 гривень, разом із судовими витратами по справі у сумі 2422 гривні 40 копійок.
Ухвалою суду від 16 січня 2026 року справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 97), копія якої надіслана учасникам справи супровідним листом від 16 січня 2026 року (а. с. 98).
06 лютого 2026 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки (а. с. 111-126), в якому вона прохає відмовити у задоволенні позовної заяви.
В обґрунтування відзиву відповідачка вказала, що не укладала кредитний договір, роздруківку якого долучає представник позивача в якості копій до позовної заяви, відповідно не погоджувала процентну ставку, неустойку та інші умови кредитування. Жоден поданий позивачем доказ не підтверджує узгодження саме цих, а не інших кредитних умов. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачці, підтвердження нею пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитних договорів у формі електронного правочину тощо. Зазначає, що жодних посилань на докази того, що відповідачкою як позичальником вчинено певні дії, які б об`єктивно свідчили б про добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту (підписані додаткові угоди, звернення про пролонгацію тощо), разом з позовом не надано. Укладаючи договір, споживач розраховує тільки на проценти протягом базового строку кредитування, в даному випадку в період з 11 січня 2025 року – 09 лютого 2025 року, тому укладаючи договір неможливо було передбачити, що позивач буде нараховувати проценти і після 09 лютого 2025 року, тим більше по іншій процентній ставці. Вважає, що право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 09 лютого 2025 року, який споживач розуміє як дата завершення строку кредитування, тому починаючи з цієї дати нарахування відсотків кредитором вже не відповідало вимогам закону та договору. Отже, є безпідставними заявлені позивачем вимоги про стягнення строкових процентів, оскільки вказана сума процентів істотно перевищує розмір процентів, на який міг би розраховувати пересічний споживач при укладенні подібного договору та її нарахування не відповідає вимогам чинного законодавства України. Зазначає, що з урахуванням положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нарахування неустойки в розмірі 15401 гривня 62 копійки, є безпідставним і протиправним, оскільки прострочення виконання зобов`язань відбулося після 24 лютого 2022 року, в період дії воєнного стану, а правильність нарахувань позивач не довів відповідними доказами. На підтвердження перерахування коштів позивач зазначає, що таке перерахування підтверджується інформаційною довідкою “партнера” - ТОВ «ФК «Контрактовий дім», яка не є первинним або платіжним документом, що підтверджує переказ коштів, а тому є неналежним та недопустимим доказом. Тільки виписки по рахункам або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. У зв`язку із чим, прохає відмовити у задоволенні позовних вимог. 
13 квітня 2026 року ухвалою суду були витребувані докази (а. с. 128 та на звороті), які 30 квітня 2026 року надійшли до суду від представниці позивача (а. с. 134-146). 
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 11 січня 2025 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі договір про відкриття кредитної лінії № 1496-0906 на суму 20000 гривень, строком на 365 календарних днів зі сплатою відсотків, комісія за видачу кредиту - 0 % від суми кредиту, базовий період – 30 календарних днів, дата поверненням кредиту – 10 січня 2026 року (а. с. 11-20 та на звороті, а також електронний носій з оригіналом кредитного договору на а. с. 146).
Відповідно до умов вищевказаного договору, промо-ставка становить 0.01% за кожен день користування кредитом протягом перших 30 календарних днів першого базового періоду, знижена процентна ставка становить 1.00 % за кожен день користування кредитом, стандартна процентна ставка становить 1.00% за кожен день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 180 календарних днів з дати укладення цього договору, та 0.75% за кожен день користування кредитом, яка застосовується у період починаючи з 181 календарного дня дії договору і до закінчення строку дії цього договору або до дати фактичного повернення всієї суми кредиту. 
Згідно із п. 3.1. даного договору, цей договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію». 
Так, судом встановлено, що відповідачкою 11 січня 2025 року було підписано Кредитний договір № 1496-0906 одноразовим ідентифікатором А9726, разом із Правилам відкриття кредитної лінії та Графіком платежів. 
Відповідно до квитанції № 56ba85dd-f317-4327-bf93-6101e144e995 видача коштів відповідачці за кредитним договором № 1496-0906 здійснювалася за допомогою LIQ PAY на картку № НОМЕР_1 у сумі 20000 гривень (а. с. 51).
Крім того, Додатковою угодою від 09 березня 2025 року до Договору про відкриття кредитної лінії №1496-0906 ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 4400 гривень (а. с. 53-59), відповідно до якої комісія за видачу додаткових грошових коштів у кредит становить 15.00 % від суми додаткових грошових коштів, наданих відповідно до додаткової угоди у кредит. Строк кредитування продовжено до 365 днів з дати укладення цієї додаткової угоди, з урахуванням цього строк кредитування за договором становить 422 днів (остання дата платежу 08 березня 2026 року). 
Довідкою від 30 жовтня 2025 року підтверджується, що на картку відповідачки 09 березня 2025 року № НОМЕР_2 було здійснено перерахування коштів у сумі 4400 гривень (а. с. 105-106 та на звороті). 
11 квітня 2025 року Додатковою угодою до Договору про відкриття кредитної лінії №1496-0906 ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та ОСОБА_1 домовились про надання додаткових коштів у кредит у сумі 7200 гривень (а. с. 61-67), відповідно до якої комісія за видачу додаткових грошових коштів у кредит становить 15.00 % від суми додаткових грошових коштів, наданих відповідно до додаткової угоди у кредит. Строк кредитування продовжено до 365 днів з дати укладення цієї додаткової угоди, з урахуванням цього строк кредитування за договором становить 455 днів (остання дата платежу 10 квітня 2026 року).
Довідкою від 30 жовтня 2025 року підтверджується, що на картку відповідачки 11 квітня 2025 року № НОМЕР_2 було здійснено перерахування коштів у сумі 7200 гривень (а. с. 105-108). 
Про підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачці, позивачем також надано довідку ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (а. с. 25), на загальну суму 31600 гривень. 
Згідно із розрахунком заборгованості позивача за договором №1496-0906 від 11 січня 2025 року, станом на 22 жовтня 2025 року за відповідачкою рухається заборгованість у сумі 59240 гривень 79 копійок, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок, заборгованості за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК у сумі 15401 гривня 62 копійки, заборгованості по комісії у сумі 1080 гривень (а. с. 69-76).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. 
Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Відповідно до вимог ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Як убачається зі змісту кредитного договору № 1496-0906 від 11 січня 2025 року сторони узгодили те, що даний договір укладається сторонами у вигляді електронного договору у розумінні Закону України «Про електронну комерцію», а його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора, який надсилається смс-повідомленням або шляхом здійснення дзвінка на номер телефону, який був наданий позичальником. 
В даному випадку, кредитний договір підписаний шляхом введення одноразового ідентифікатора (А9726), як і додаткові угоди до нього, правила відкриття кредитної лінії та графіки платежів.
Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою належним чином не спростовано того, що вказаний кредитний договір та додаткові угоди до нього нею були підписані в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даного договору, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, комісією, відсотками за користування кредитними коштами.
Суд критично оцінює доводи відповідачки, викладені у відзиві на позовну заяву, та відхиляє їх з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Посилання відповідачки на те, що в матеріалах справи відсутні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачці, підтвердження нею пропозиції щодо укладення договору (довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитних договорів у формі електронного правочину), суд не приймає до уваги, оскільки правом витребувати вищевказані докази відповідачка не скористалася.
Як убачається із п. 4.6. договору №1496-0906 (а. с. 19-23), при наданні кредитодавцем позичальнику в кредит додаткових грошових коштів на підставі додаткової угоди, ініціювання безготівкового переказу грошової суми здійснюється кредитодавцем безпосередньо після укладення сторонами відповідної додаткової угоди та надіслання її примірника (оригіналу) позичальнику у вигляді електронного документа.
У відзиві відповідачка зазначила, що матеріали справи не містять доказу того, що нею як позичальником вчинено певні дії, які б об`єктивно свідчили б про добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту, однак саме підписані останньою додаткові угоди від 09 березня 2025 року та від 11 квітня 2025 року про надання додаткових коштів, разом із графіками платежів до них, якими було продовжено строк кредитування, підтверджують пролонгацію кредитного договору.
Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого строку кредитним договором, на підтвердження чого позивачем було надано квитанцію про перерахування та відповідні довідки товариства про здійснення операції перерахування коштів, із зазначенням ID платежу, дати перерахування, рахунку отримувача, номеру договору та суми, яка перераховується.
Відповідачка скористалася наданим кредитом, проте зобов`язання належним чином за договором не виконала, в результаті чого виникла заборгованість, що також підтверджується розрахунком заборгованості позивача. 
Заперечуючи факт укладення кредитного договору, отримання кредитних коштів, відповідачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження таких обставин. 
Зокрема, відповідачкою не подано доказів того, що номер мобільного телефону, на який надсилався одноразовий ідентифікатор, їй не належить, як і не надано доказів того, що банківська картка (рахунок), зазначена при оформленні кредиту, не перебувала у її користуванні. При цьому матеріали справи не містять будь-яких доказів звернення відповідачки до правоохоронних органів щодо можливого неправомірного використання її персональних даних, номера телефону чи банківських реквізитів третіми особами, що також спростовувало б її доводи про неукладення кредитного договору. 
Крім того, відповідачка не надала суду виписки по банківському рахунку, яка, на її думку, могла б підтвердити відсутність перерахування кредитних коштів на її рахунок, а також не зверталась до суду із клопотанням про витребування даної виписки. 
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, з якого убачається, що після укладення договору ОСОБА_1 користувалася наданими банком кредитними коштами, та здійснювала погашення за вказаним кредитним договором на загальну суму 37591 гривня 91 копійка, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по тілу кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку.
Також із наданого розрахунку заборгованості убачається, що позивач здійснював нарахування відсотків в межах кредитного договору та за відсотковими ставками відповідно до узгоджених умов кредитного договору. 
Разом з цим, відповідачкою не надано контррозрахунку заборгованості, не зазначено власного розрахунку процентів чи суми фактично отриманих та повернутих коштів, а наведені у відзиві заперечення мають загальний характер та не підтверджені належними доказами.
Саме лише посилання сторони на недоведеність обставин, на які посилається позивач, без подання доказів на підтвердження власних заперечень, не може бути достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами договірних правовідносин чи невиконання позивачем обов`язку доказування.
Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином судом встановлено, що відповідачкою було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит.
Судом встановлено, що відповідачка в порушення умов договору своєчасно, в порядку та на умовах, визначених договором, кредитні кошти не повернула, що підтверджується розрахунком заборгованості, згідно якого станом на 22 жовтня 2025 року загальний розмір заборгованості відповідачки за кредитним договором становить грошову суму у розмірі 59240 гривень 79 копійок, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок, заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок, заборгованості за відсотками річних на підставі ст. 625 ЦК у сумі 15401 гривня 62 копійки, заборгованості по комісії у сумі 1080 гривень. 
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 1496-0906 від 11 січня 2025 року у розмірі 42759 гривень 17 копійок, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок та заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині. 
Щодо стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31) вказала на те, що на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Верховний Суд у своїй постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15.
Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Закон України «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.
Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними.
З огляду на викладене, зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», суд доходить висновку про те, що умови додаткових угод до кредитного договору № 1496-0906 від 11 січня 2025 року про встановлення комісії за надання кредиту є нікчемними, а тому вимоги позивача про стягнення комісії за цим договором у сумі 1080 гривень за надання кредиту, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 розтлумачила термін «користування чужими коштами, який може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України.
Водночас, суд зазначає, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема приписами ст. 625 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Натомість, як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 69-76), він по-перше, не містить детального обрахунку сум визначених ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3 % річних).
По-друге, з нього убачається, що позивачем у період з 12 березня 2025 року по 13 березня 2025 року включно, з 13 травня 2025 року по 29 липня 2025 року, тобто у період правомірного користування відповідачкою чужими коштами (оскільки кредит надано 11 січня 2025 року, додатково 09 березня 2025 року та 11 квітня 2025 року, відповідно до графіку платежів (а. с. 66) строком до 10 квітня 2026 року) здійснювалося одночасне нарахування відповідачці відсотків у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України, що відповідно до вимог постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 у справі № 912/1120/16, є неправомірним.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, у період правомірного користування чужими коштами, зокрема з 12 березня 2025 року по 29 липня 2025 року включно у сумі 15401 гривня 62 копійки, не підлягають задоволенню.
Встановивши дані обставини, враховуючи, що між сторонами по справі виникли кредитні правовідносини, відповідачкою грошові кошти отримано, але в порядку та на умовах договору не повернуто, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Укр Кредит Фінанс» є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1496-0906 від 11 січня 2025 року в сумі 42759 гривень 17 копійок, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 гривень 48 копійок та заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 гривня 69 копійок.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1748 гривень 45 копійок, виходячи із розрахунку 2422,4*(42759,17/59240,79).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 279, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, буд. 26, офіс 407; ЄДРПОУ 38548598) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 1496-0906 від 11 січня 2025 року в сумі 42759 (сорок дві тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 17 (сімнадцять) копійок, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у сумі 19977 (дев`ятнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят сім) гривень 48 (сорок вісім) копійок та заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 22781 (двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят одна) гривня 69 (шістдесят дев`ять) копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» витрати по сплаті судового збору в сумі у сумі 1748 (одна тисяча сімсот сорок вісім) гривень 45 (сорок п`ять) копійок.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку. 

Суддя А.І. Приваліхіна