ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2026 року
м. Київ
справа № 352/2060/24
провадження № 61-12704св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., 
Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Марта Андріївна, на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2025 року у складі судді Кузьменко С. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року у складі суддів Василишин Л. В., Баркової В. М., Максюти І. О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківського від 28 квітня 2022 року розірвано.
Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає разом із позивачем.
Відповідач з 2020 року не бере участі у вихованні сина, не забезпечує його матеріально, не відвідує та не спілкується із ним, не забезпечує йому необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на розвиток дитини.
Відповідач повністю відсутній у житті дитини, незважаючи на те, що позивач жодного разу не чинила йому перешкод у спілкуванні та побаченні із сином. Дитина не пам`ятає свого біологічного батька, а тому у найкращих інтересах дитини буде позбавлення батьківських прав відповідача і залишення дитини під повною опікою матері.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 17 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що під час розгляду справи судом дійсно встановлено, що відповідач не спілкується із сином з моменту його народження, не відвідує його в дитячому садочку та не бере участі в його житті, водночас виконує свій обов`язок щодо матеріального забезпечення дитини та послідовно висловлював свою позицію щодо відмови  в задоволенні позову, після відкриття провадження у справі звернувся до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу та участі  у спілкуванні та вихованні дитини, що в сукупності свідчить про можливість виправлення відповідачем своєї поведінки в майбутньому.
Крім того, суд вказав, що позбавлення батьківських прав відповідача матиме негативний вплив на свідомість дитини, в найкращих інтересах якої  є спілкування із обома батьками, тим більше, такий захід є крайнім заходом впливу на батьків, поведінку яких у кращу сторону неможливо змінити.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 17 липня 2025 року змінено шляхом доповнення його резолютивної частини абзацом наступного змісту : «Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Контроль за виконанням обов`язків батька покладено на Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради.
В іншій частині рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2025 року залишено без змін.
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, зазначив, що обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на встановлені судом обставини у справі. ОСОБА_3 повинен докласти зусиль для належного виконання батьківських обов`язків, встановити контакт з дитиною, спілкування та забезпечення її виховання та утримання відповідно до її потреб.
Апеляційний суд також звернув увагу на те, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року  в справі № 317/2256/22 від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян М. А. через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, витребувано матеріали цивільної справи.
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди не врахували правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, 
від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 18 лютого 2021 року 
у справі № 645/920/19, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року 
у справі № 202/1931/22, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24.
Позивач зазначила, що оскаржувані рішення є необґрунтованими та не містять доводів відхилення аргументів позивача щодо підстав для задоволення позову. Так, суди не врахували, що відповідач бачив дитину лише у місячному віці на хрестинах, покинув дружину з дитиною через створення нової сім`ї, дитина абсолютно не знає відповідача, він не вчиняв жодних дій для налагодження стосунків з сином. Подана відповідачем заява про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною до органу опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації перед судовими дебатами у суді першої інстанції була спрямована лише на створення штучного доказу інтересу відповідача до дитини. Разом з тим, під час розгляду такої заяви було встановлено, що позивач не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, відповідач не проявляє інтересу до сина, неодноразово не з`являвся на засідання комісії під час вирішення питання графіку побачень з дитиною. Судами також проігноровано, що відповідач, незважаючи на те, що несе військову службу має щотижня вихідні та щорічні відпустки, жодного разу не брав участь в бойових діях, знаючи, про розгляд справи в суді більше року не намагається поспілкуватися із сином, якого не бачив із народження. Натомість позивач, яка також є військовозобов`язаною та несе службу, повністю самостійно виконує всі батьківські обов`язки.
Отже відповідач систематично не виконує своїх обов`язків щодо виховання сина, не прагне до будь-яких змін у поведінці, не підтримує контакт із сином понад чотири роки та не докладає жодних зусиль для встановлення або відновлення спілкування.
Незважаючи на те, що суди встановили неналежне виконання батьком своїх обов`язків, відсутність інтересу до дитини, вважали недоцільним позбавляти відповідача батьківських прав відносно сина. На цей час позивач без рішення суду про позбавлення батьківських прав не може ані зареєструвати місце проживання дитини, ані поїхати з нею за кордон на тривалий період часу з огляду на воєнний стан у країні.
17 грудня 2015 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян М. А. подала клопотання про долучення нових доказів, зокрема акту про обстеження умов проживання від 12 грудня 2025 року, разом з тим таке клопотання підлягає залишенню без розгляду, оскільки згідно зі статтею 400 ЦПК України Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, що виключає можливість вирішення питання про долучення доказів на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції.
Позиція інших учасників справи
01 травня 2025 року відповідач ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заперечувала проти її задоволення, просила оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін, оскільки судом надано оцінку спірним правовідносинам належним чином та правильно, відповідно до норм діючого законодавства України.
Інші особи, які беруть участь у справі не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу. 
Фактичні обставини, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження 
серії НОМЕР_1 , виданим 29 жовтня 2020 року Дрогобицьким міським відділом ДРАЦС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . 
Відповідно до листа директора закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 133 Львівської міської ради від 04 липня 2024 року № 23, з 21 листопада 2022 року у закладі перебуває дитина ОСОБА_3 , якого в заклад завжди приводить і забирає мати, і тільки вона цікавиться успіхами та поведінкою дитини. Батько дитини жодного разу не відвідував заклад з питаннями щодо виховання дитини, ніколи не приводив і не забирав дитину, не цікавився її успіхами.
Відповідно до листа директора Комунального некомерційного підприємства «Дрогобицька міська лікарня» від 05 липня 2024 року № 1122, дитина 
ОСОБА_3 спостерігається та лікується у сімейного лікаря. За дитиною доглядає мама. Батько дитини не цікавився здоров`ям дитини, не приходив до сімейного лікаря з приводу захворювання та профілактичних щеплень дитини.
Згідно із довідками ВЧ НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 № 4, 5, 6, 7 від 21 серпня 2024 року, за період з січня по грудень 2021 року розмір виплат постійного характеру ОСОБА_2 становить 173 539,37 грн, утримання за виконавчим листом - 43 367,82 грн; за період з січня по грудень 2022 року розмір виплат постійного характеру ОСОБА_2 становить 338 799,56 грн, утримання за виконавчим листом - 80 556,78 грн; за період з січня по грудень 2023 року розмір виплат постійного характеру ОСОБА_2 становить 388 174 грн, утримання за виконавчим листом - 95 587,89 грн; за період з січня по серпень 2024 року розмір виплат постійного характеру ОСОБА_2 становить 258 879,73 грн, утримання за виконавчим листом - 63 749,13 грн.
Скріншотами листів з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_4 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_5 підтверджено факт направлення повідомлень: 28 січня 2021 року зі змістом: «ОСОБА_1 ти мене ігноруєш. Як ОСОБА_5 », 29 квітня 2021 зі змістом: «ти мене заблокувала, для чого», ІНФОРМАЦІЯ_6 зі змістом: «ОСОБА_1 доброго дня. Як ОСОБА_5 . Ти правильно подала документи на аліменти. Відмова чомусь. Відпиши як малий».
У Автоматизованій системі виконавчих проваджень наявне виконавче провадження № 65581827, за яким ОСОБА_2 є боржником, а ОСОБА_1 стягувачем.
ОСОБА_2 здійснив переказ коштів у сумі 1 005,03 грн ОСОБА_1 , призначення платежу: «переказ власних коштів. Переказ ОСОБА_3 день народження», що підтверджується відповідним скріншотом.
Згідно із довідкою ВЧ НОМЕР_2 НГУ МВС України від 27 серпня 2024 року № 852, капітан ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу за контрактом 
у Національній гвардії України з 28 вересня 2017 року, а у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України з 18 лютого 2019 року по цей час.
Довідкою ВЧ НОМЕР_2 НГУ МВС України від 27 серпня 2024 року № 50/72/13/1-36 підтверджується факт того, що з ОСОБА_2 по місцю проходження служби утримуються та перераховуються за належністю аліменти згідно 
з постановою про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи боржника від 01 червня 2021 року ВП № 65581827.
Згідно із інформацією, наданою ВЧ НОМЕР_2 НГУ МВС України 03 грудня 
2024 року, ОСОБА_2 в період часу з 01 січня 2021 року участь в бойових діях не брав. У 2022 році не використовував щорічну основну відпустку. За 2023 рік використовував відпустку з 14 по 30 серпня та з 06 по 22 листопада. За 2024 рік використовував відпустку з 22 липня по 07 серпня та з 21 листопада по 07 грудня.
Відповідно до довідки аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у Львівській області від 18 листопада 
2024 року № 58-00-291/58-02-02, ОСОБА_1 проходить службу в цьому загоні з 01 березня 2024 року на посаді начальника хіміко-радіометричної лабораторії групи радіаційного, хімічного та біологічного захисту.
Згідно із висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 22 січня 2025 року № 260001-вих-8692, вирішено недоцільним позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування висновку зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на недобросовісних батьків, ОСОБА_2 бажає змінити свою поведінку на краще та брати участь у вихованні малолітнього сина, а тому позбавлення його батьківських прав є передчасним.
18 червня 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку направив керівнику органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради заяву про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу та участі у спілкуванні та вихованні дитини, в якій він просив визначити такий спосіб його участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : другу та четверту неділю місяця з 12 год по 18 год.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини  від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України  27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду  від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).
Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, неможливість змінити поведінку батька у кращу сторону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому суди обґрунтовано прийняли до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий є достатньо мотивованим, не суперечить інтересам дитини.
Так, регулярна сплата відповідачем аліментів на утримання дитини, подання ним відзивів на позовну заяву та апеляційну скаргу, звернення до служби у справах дітей, в яких він категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, зазначаючи про наявність у нього бажання спілкуватися із сином, що на цей час повною мірою він позбавлений можливості робити через постійний тиск на останнього з боку позивача, може свідчити про його інтерес до сина та бажання брати участь у його вихованні.
Тобто Верховний Суд враховує також об`єктивні причини неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема через існування між батьками неприязних стосунків, про що вбачається з матеріалів справи та про що зазначає відповідач у відзивах.
Зазначене спростовує доводи позивача про те, що батько взагалі не цікавиться сином, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, попередив ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, викладених у постановах від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18, 
від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18, від 18 лютого 2021 року 
у справі № 645/920/19, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, 
від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року 
у справі № 202/1931/22, від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в незмінній частині та постанови апеляційного суду, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. 
Щодо судових витрат
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Марта Андріївна, про долучення нових доказів - залишити без розгляду.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Манукян Марта Андріївна, залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області 
від 17 липня 2025 року у незмінній частині та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська