ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 754/14206/19
провадження № 61-10511св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 рокуу складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що відповідно до ордера на жиле приміщення серії 
Б № 46319 від 08 серпня 1984 року, виданого виконавчим комітетом Печерської районної ради народних депутатів м. Києва, разом із батьками, сестрами та братом позивач вселилась до квартири АДРЕСА_1 .

З 23 липня 2019 року батьки позивача ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у вказаній спірній квартирі не проживають, а наймачем квартири є позивач - 
ОСОБА_1 .

Позивач указувала, що у цій квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , 
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

З березня 2019 року відповідачі у квартирі не проживають, що підтверджується актами обстеження квартири, складеними сусідами та затвердженими начальником ЖЕД № 313, за житлово-комунальні послуги не сплачують, а на день подання позову місце перебування відповідачів їй невідоме.

Посилаючись на те, що відповідачі більше шести місяців не проживають 
у спірній квартирі, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 
і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 
2020 року, з урахуванням ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 
31 липня 2020 року про виправлення описки, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою    АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, а тому є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Галич О. М. про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 
18 лютого 2020 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_8 , задоволено.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 лютого 
2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до 
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , а також в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині.

Постанова мотивована тим, що будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 була відсутня у квартирі не з поважних причин, у матеріалах справи немає. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

14 серпня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року та залишити в силі заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідачі у квартирі 
АДРЕСА_1 не проживають і не цікавляться квартирою, про що свідчить судова кореспонденція, яка надходила на їх адресу, проте поверталася за закінченням терміну зберігання. Вказує, що ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_3 у 2002 році поїхала на постійне місце проживання до свого чоловіка, і більше вони у спірній квартирі не проживали. Особисті речі вона відразу забрала із собою. Перешкод ОСОБА_2 у користуванні спірної квартирою ніхто не чинив. Доказів того, що ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживала з поважних причин, у матеріалах справи немає. Крім того, участі 
в утриманні спірної квартири ОСОБА_2 не бере.

Інші аргументи учасників справи

20 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 
2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що заявлені підстави на касаційне оскарження судового рішення апеляційного суду є надуманими, непідтвердженими належними доказами і такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам справи. Апеляційний суд надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин у цій справі, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду. 

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м. Києва.

17 вересня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу і додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є рідними сестрами.

08 серпня 1984 року Печерська районна рада народних депутатів м. Києва видала ОСОБА_6 ордер серії Б № 46319 на право зайняття разом із членами його родини: ОСОБА_7 (дружина), ОСОБА_9 (син), ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_11 (дочка) трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 41,3 кв. м.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Козелецької селищної ради Козелецького району Чернігівської області від 16 серпня 2019 року № 4-231, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з 23 липня 2019 року зареєстровані та проживають в на АДРЕСА_2 .

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання особи у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 04 жовтня 1984 року, ОСОБА_1 з 26 листопада 1991 року, ОСОБА_4 з 23 березня 1999 року, ОСОБА_3 з 03 серпня 1999 року, ОСОБА_12 з 02 березня 2004 року, ОСОБА_13 з 07 серпня 2007 року, ОСОБА_14 з 10 травня 2011 року.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначені конституційні норми відображені також на рівні житлового законодавства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення 
у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02).

У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно 
з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, 
а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 
2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (постанови Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19, від 19 січня 2022 року у справі № 344/9319/19).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до ОСОБА_2 задоволенню не підлягають, оскільки відповідачка набула право користування спірним житлом на законних підставах як член сім`ї попереднього наймача, а позивачка не надала достатніх і достовірних доказів непроживання відповідачки у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців. Доказів того, що ОСОБА_2 має інше житло, позивачка також не надала.

Апеляційний суд правильно зауважив, що надані позивачем акти підтверджують лише ту обставину, що станом на дату складення актів відповідач не проживала у спірній квартирі, в актах не вказано, з якого часу відповідач не проживає 
у спірній квартирі, та не зазначено причин такого непроживання.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 30 липня 
2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 30 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

А. Ю. Зайцев

М. Є. Червинська