УХВАЛА

15 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/3395/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С., 

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2026 (у складі колегії суддів: Стефанів Т.В. (головуючий), Демчина Т.Ю., Кошля А.О.)
та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 (суддя Ярешко О.В.) в частині відмови у задоволенні позовних вимог
у справі №908/3395/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»
до Релігійної громади Української православної церкви при Храмі на ім`я Святого Благовірного князя Олександра Невського,
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління Запорізької єпархії Української православної церкви,
про стягнення 54 676,12 грн,

ВСТАНОВИВ: 
21.05.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (далі - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг») через систему «Електронний суд» подало до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 в частині відмови у задоволенні позовних вимог у справі №908/3395/24.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Розглянувши матеріали касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 908/3395/24, зважаючи на таке. 
За приписами пункту 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За змістом пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини сьомої цієї ж статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (рік подання позовної заяви у справі № 908/3395/24) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024 встановлено у розмірі 3 028 грн. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову у цій справі є стягнення 54 676,12 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у розумінні ГПК України справа № 908/3395/24 є малозначною.
За змістом касаційної скарги скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України).
Обґрунтовуючи наявність випадку для відкриття касаційного провадження, передбаченого підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» порушує перед судом такі питання:
«чи існувала заборона на постачання на окуповану територію товару (у даному випадку, природного газу) у період з 24.02.2022 до 07.05.2022р., коли не існувало саме Закону України, який забороняв би постачання газу на окуповані території Луганської області, Донецької області, Запорізької області та Херсонської області. Тобто, у даному випадку мова йде саме про наявність Закону України, а не про наявність рішень чи постанов КМУ чи РНБО? 
чи достатньо для заборони постачання товарів (газу) на окуповану територію у період з 07.05.2022 року по липень 2022 року застосовувати ч.1 ст. 3 та ч.1 та ч. 3 ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», без системного зв`язку та застосування ст. 1, ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»?».
Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.
При цьому, фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Із приводу наведених ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» у касаційній скарзі у справі № 908/3395/24 питань існує сформована практика не тільки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (справа № 910/9680/23, постанова від 07.03.2024), а і Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду (справа № 908/1162/23, постанова від 03.10.2025).
Так, у справі №910/9680/23 Верховний Суд дійшов висновку, що, враховуючи положення статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», позивач з лютого по серпень 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність з виробництва електричної енергії та передавати її лініями електропередач відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь з 26.02.2022 є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
У постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23 Верховний Суд зазначив, що суб`єкт господарювання в період з лютого до серпня 2022 року не мав права передавати товари (лініями електропередач електроенергію) на тимчасово окуповану територію, а отже, не може претендувати на оплату такої послуги.
Вважаючи необхідним відступити від висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, Суд ухвалою від 27.03.2024 передав на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справу №908/1162/23. 
Натомість об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визнала, що висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, щодо відсутності у суб`єкта господарювання в період з лютого до серпня 2022 року права передавати товари (лініями електропередач електроенергію) на тимчасово окуповану територію є обґрунтованим, а підстави для відступу від цього висновку відсутні.
Не погоджуючись з цим висновком, у касаційній скарзі ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» обґрунтовує необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 908/1162/23, однак зазначені обґрунтування не є обґрунтуваннями наявності випадку для відкриття касаційного провадження, передбаченого підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.
За змістом касаційної скарги ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» також вказує, що справа №908/3395/24 має для нього виняткове значення як для учасника ринку природного газу (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України), однак ці доводи є абстрактними і жодним чином не вказують на те, що саме ця господарська справа має для скаржника виняткове значення.
Вивчивши і проаналізувавши зміст оскаржених судових рішень, підстав для розгляду касаційної скарги, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, Верховний Суд не вбачає. 
Ураховуючи викладене, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження у справі № 908/3395/24.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження у справах: № 916/217/25 (ухвала від 19.03.2026); № 916/4126/24 (ухвала від 01.06.2026); № 913/477/24 (ухвала від 11.05.2026); № 922/4602/24 (ухвала від 01.06.2026).
Керуючись статтями 163, 234, 235, 287, пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 908/3395/24 за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.05.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 04.03.2026 (в частині задоволених позовних вимог).
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. С. Берднік

Судді: В. А. Зуєв

І. С. Міщенко