Справа № 342/60/26
Провадження № 2/342/320/2026

РІШЕННЯ  
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2026 року       м. Городенка
Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої судді  Андріюк І.Г., 
секретаря судового засідання  Малик Г.В., 
Сьомкайло І.-М.І.,
з участю позивача     ОСОБА_1 
представника позивача    Микитин Л.Й.
представника Служби
у справах дітей 
Городенківської міської ради 
Коломийського району
Івано-Франківської області   Сорочихіної Н.І.
представника відділу 
соціального захисту населення 
Городенківської міської ради   Фуць О.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Городенка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Микитин Лілія Йосифівна, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Городенківської міської ради, відділ соціального захисту населення Городенківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Микитин Л. Й., звернувся з вказаним позовом до суду та просить встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вимоги позову обґрунтував тим, що проживав спільно без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 . Внаслідок спільного проживання у цивільному шлюбі народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час колишня цивільна дружина зареєстрована на території РФ, фактичне місце перебування відповідачки невідоме. Рішенням Назарівського міського суду Красноярського краю РФ у справі №2-423/2024 від 31.05.2024 року – її позбавлено батьківських прав, а дитину вилучено. Син проживає разом з позивачем у селі Поточище. 
Неповнолітній ОСОБА_5 народився на території Республіки Чехія, м. Карлові Вари. Згідно довідки №2616-000032935 про реєстрацію особи громадянином України, згідно рішення УДМС в Івано-Франківській області №8759 від 14.08.2024 року, набув громадянства України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України». Позивач працює різноробочим, виконуючи будівельні роботи, за що отримує достатній дохід для належного забезпечення сина, самостійно купує йому одяг, взуття, шкільне приладдя, забезпечує харчуванням, задовольняє інші, необхідні потреби дитини. Встановлення факту самостійного виховання дитини потрібно для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, вирішення питань щодо проживання та перебування дитини, та решти питань пов`язаних з дитиною, а також для реалізації своїх прав, передбачених законодавством, як особи, яка самостійно виховує дітей. 
Вказав, що між ним та відповідачкою виник спір про визначення місця проживання дитини. З 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ. Через розірвання дипломатичних відносин з РФ та фактичну відмову України від правової співпраці з РФ, неможливо забезпечити правову легалізацію або апостилювання документів, а тому іноземне рішення фактично не може бути легалізоване на території України, проте може бути подане як доказ. Окрім того, встановлення даного факту необхідне для можливості виїзду дитини в супроводі батька за кордон на оздоровлення та відпочинок, а саме в Республіку Чехія та отримання дитиною пільг, передбачених статусом тимчасового захисту (медичне страхування, право на матеріальну допомогу, пільги на проїзд, безкоштовне відвідування закладів культури тощо). 
Таким чином, унаслідок правової колізії між національним та іноземним правопорядком, рішення про позбавлення батьківських прав матері дитини видане судом РФ без належного апостилювання формально не може бути визнане на території України, тому мати на території України формально залишається особою, яка не позбавлена батьківських прав, попри наявність рішення суду РФ, а батько, попри фактичне утримання та виховання сина самостійно, залишається обмеженим у своїх правах, в тому числі у виїзді за кордон, попри наявність відстрочки, оскільки для перетину кордону вимагається апостильоване та перекладене рішення суду РФ про позбавлення батьківських прав або рішення суду про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, прийняте судом України. 
Ухвалою суду від 10.02.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.04.2026 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. Позивач пояснив, що сина забрав від матері з території РФ, оскільки остання зловживає алкоголем та позбавлена батьківських прав щодо сина. Причиною звернення до суду є відмова прикордонної служби у перетині кордону, оскільки відсутнє рішення суду про самостійне виховання ним дитини.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, повідомлялася про розгляд справи шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради вимоги позову підтримала, просила задовольнити.
Представник відділу соціального захисту населення Городенківської міської ради вимоги позову підтримала, не заперечила щодо задоволення. 
В подальшому, після оголошеної судом перерви, позивач 10.06.2026 подав заяву про завершення розгляду справи за його відсутності, просив позов задовольнити, інші учасники у судове засідання не з`явились та суд, враховуючи подану заяву, завершував розгляд справи за відсутності її учасників.
Суд, вислухавши позивача та його представника, представників третіх осіб, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
У статті 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені в статтях 150, 151 СК України.
Відповідно до вимог частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За вимогами частин першої-третій статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Як визначено ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Карлові Вари, 731. Його батьками є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 27.08.2012 у м.Карлові Вари, запис у книзі реєстрації народжень відділу РАЦС, порядковий номер 140, аркуш 189, рік 2011, том 32 (переклад з чеської мови на українську, засвідчений нотаріусом).
На підтвердження позбавлення матері неповнолітнього ОСОБА_3 – ОСОБА_6 батьківських прав позивач долучив копію рішення Назарівського міського суду Красноярського краю від 31.05.2024 (перекладеного з російської мови та засвідчене нотаріусом). Також позивачем долучено копію свідоцтва про одруження ОСОБА_6 із ОСОБА_7 17.03.2023 року, серія НОМЕР_1 , подане без перекладу, та паспорт РФ, виданий ОСОБА_2 .
Згідно копії довідки №2616-000032935 про реєстрацію особи громадянином України, виданої 14.08.2024, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув громадянство України на підставі ч.1 ст.7 ЗУ «Про громадянство України».
За даними витягів з реєстру Городенківської територіальної громади ОСОБА_5 зареєстрований у АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрований позивач. Місце проживання позивача та його неповнолітнього сина також підтверджується довідкою Поточищенського старостинського округу від 06.11.2024 №12-566.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов і сімейних обставин від 27.11.2024 ОСОБА_1 , який проживає по АДРЕСА_1 , працює робочим у ПФГ «Поточище», матеріально-побутові та санітарно-гігієнічні умови проживання сім`ї добрі. ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_8 у липні 2024 повернулись у с.Поточище, де і проживають на даний час. Мати ОСОБА_9 позбавлена батьківських прав щодо сина. Батько забрав сина від бабусі ОСОБА_10 . З того часу син проживає з батьком та перебуває на його утриманні та вихованні. Власником будинку ж покійний батько ОСОБА_11 . Така ж інформація відображена у листі Служби у справах дітей Городенківської міської ради ОСОБА_1 , що надійшов до суду 02.03.2026. 
ОСОБА_5 навчається у Поточищенському ліцеї з 02.09.2024, що підтверджується довідкою Поточищенського ліцею від 01.10.2024, характеристикою Поточищенського ліцею, де зазначено, що ОСОБА_12 виховується у неповній сім`ї, батько бере активну участь у навчанні та вихованні сина.
Суд зауважує, що відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, що проживають на її території, користуються на територіях всіх інших Договірних Сторін у відношенні своїх особистих і майнових прав таким же правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на її території, мають право вільно і безперешкодно звертатися до суду, прокуратури й інших установ других Договірних Сторін, до компетенції яких відносяться цивільні, сімейні і кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони.
Водночас, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ,Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан, який діє до тепер.
Відповідно до Закону України від 01 грудня 2022 (набрав чинності 23 грудня 2022) «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» преамбули: 1. Керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинити у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня1993 року і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР(Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 року і ратифікованого Законом України від 3.03.1998 року № 140/98-ВР(Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст.162).
З дати зупинення дії: не здійснюватиметься співробітництво судів та інших компетентних органів України з відповідними органами російської федерації і республіки білорусь з питань надання правової (судової) допомоги та екстрадиції у цивільних і кримінальних справах на підставі Конвенції, у тому числі, безпосередні зносини установ юстиції відповідно до Протоколу до неї; визнання і виконання судових рішень російської федерації та республіки білорусь на території України можливо на основі принципу взаємності відповідно до статей 462 і 471 Цивільного процесуального кодексу України; у разі необхідності визнання і виконання рішень судів України на території російської федерації та республіки білорусь слід також виходити з принципу взаємності та звертатися заінтересованим особам до відповідних судів цих держав; пред`явлення на території України судових рішень російської федерації та республіки білорусь, що підтверджують будь-які факти і за своїм характером не потребують примусового виконання можливо після визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу IX Цивільного процесуального кодексу України.
Отже, для прийняття і дослідження судом як доказу рішення суду РФ від 31.05.2024 про позбавлення батьківських прав відповідачки, необхідною є процедура визнання такого рішення судом України відповідно до глави 2 розділу IX Цивільного процесуального кодексу України, що передбачає подання до суду відповідного клопотання з долученням документів, як це передбачено ст.472 ЦПК України.
Суду, при розгляді справи, інформації щодо наявності рішення суду про визнання рішення суду РФ про позбавлення батьківських прав відповідачки щодо ОСОБА_3 судом України не надано.
Підставою звернення позивача до суду із даним позовом є відмова у перетині кордону України як батькові, який самостійно виховує дитину.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
В силу частини 5 статі 22 вказаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно, позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_4 від 05.08.2025 ОСОБА_1 має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі п.4 ч.1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду) на строк до 05.11.2025. 
Як пояснив позивач у судовому засіданні, без встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання дитини, він не може виїхати з сином за межі України, зокрема, до Чеської Республіки.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Згідно рішення ІНФОРМАЦІЯ_5 від 19.12.2024 та 20.12.2024 ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено у виїзді з України з причини того, що вищезначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль необхідні документи, які дають право на виїзд з України в умовах дії правового режиму воєнного стану відповідно до Постанови КМУ від27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Також зазначено про можливість оскарження рішення.
Судом встановлено, що позивач з приводу оскарження вказаних рішень до адіміністративного суду не звертався.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
У такій категорії справ суд зобов`язаний перевірити, чи підтверджуються відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, оскільки встановлення факту самостійного виховання дитини впливає не лише на права та інтереси батьків, а й на права та інтереси самої дитини, а також може зумовлювати інші юридичні наслідки, визначені законом.
Суд вважає, що факт проживання неповнолітнього ОСОБА_3 разом із батьком, створення ним належних побутових умов для дитини, участь у його навчанні, вихованні та повсякденному забезпеченні не є безумовною підставою для встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини одним із батьків, оскільки такі обставини свідчать про належне виконання батьком своїх батьківських обов`язків, однак не підтверджують припинення, обмеження або неможливість здійснення матір`ю її батьківських прав та обов`язків щодо дитини.
Аналогічних висновків у схожих правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2025 року у справі № 592/20023/23, провадження № 61-12694св25.
В силу статті 141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Суд вважає, що належних доказів факту ухилення матері від участі у вихованні дитини суду не надано. Проживання відповідачки за межами України не виключає можливості спілкування з дитиною, участі у вихованні дитини чи матеріальному забезпеченні в майбутньому, а отже, суд не встановив, що між позивачем та відповідачкою існує спір щодо виховання сина позивачем.
Водночас підстави позову про те, що для перетину кордону позивачу необхідно попередньо отримати судове рішення про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не спростовують висновків про недоведеність самого юридичного факту, з приводу встановлення якого подано позов, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 7, 15, 121, 141, 150, 152, 155, 157, 164, 165 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 211, 258-259, 263-265, 268, 293-300, 352, 354 ЦПК України, суд, 
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Микитин Лілія Йосифівна, до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Городенківської міської ради, відділ соціального захисту населення Городенківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: с.Орловка, Дзержинського району, Красноярського краю, Російська Федерація;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Городенківської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, адреса: 78103, Івано-Франківська область, Коломийський район, м. Городенка, вул. Шевченка, 77, ЄДРПОУ 44332095;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ соціального захисту населення Городенківської міської ради, адреса: 78103, Івано-Франківська область, Коломийський район, м. Городенка, вул. Шевченка, 77, ЄДРПОУ 44578887.
Повний текст судового рішення складено 30.06.2026.
 Суддя   Андріюк І. Г.