ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року
м. Харків
справа № 953/4636/22
провадження № 22-ц/818/319/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Тичкова О.Ю.,
суддів колегії – Маміна О.В., Пилипчук Н.П.
за участю секретаря – Риндіч О.Б.,
учасники справи:
позивач: керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі: Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної державної адміністрації
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківська міська рада
третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року у складі судді Губської Я.В.
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 року керівник Київської окружної прокуратури м. Харкова, який діє в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», Харківської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування пункту 1.90 додатку 1 до рішення Харківської міської ради від 25.12.2007 №294/07, яким ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, по АДРЕСА_1 , визнання незаконним та скасувати пункту 1.112.1 рішення Харківської міської ради від 20.06.2008 №167/08, визнання недійсними виданих ОСОБА_1 державних актів на право власності на земельні ділянки №310867100349 та №310867100350 від 19.11.2008, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 16.02.2009 № 355 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язання ОСОБА_2 повернути земельні ділянки з кадастровими номерами 6310136600:16:013:0029, 6310136600:16:013:0030 у власність держави та у користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», одночасно просив стягнути судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що Київською окружною прокуратурою м. Харкова на виконання завдання обласної прокуратури від 10.02.2021 № 15/1-326 вих21-23 окв вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства на території Київського району міста Харкова, встановлено, що пунктом 1.90 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №294/07 від 25.12.2007 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_1 . Пунктом 1.112.1 рішення Харківської міської ради №167/08 від 20.06.2008 затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 1200,0 кв.м (ділянка 2) для ведення садівництва, вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_1 (кадастровий номер 6310136600:16:013:0029 та 6310136600:16:013:0030). На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_1 , видано оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку. Відповідно до довідки про оціночну вартість № 201-20220808-0004033727 від 08.08.2022 вартість земельної ділянки становить 113938.27 грн Згідно з інформацією Державного реєстру прав власності на нерухоме майно щодо вказаних земельних ділянок відомості відсутні.
Проте, в Поземельних книгах є запис про перехід права власності до ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) на підставі договорів дарування від 16.02.2009 №355 (реєстровий номер запису у Поземельній книзі 706160130029001) та №353 (реєстровий номер запису у Поземельній книзі 706160130030001).
Крім того, перехід права власності до ОСОБА_2 підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 01.07.2022 №10-20-9,5-1639/0/19-22.
Земельні ділянки з кадастровими номерами 6310136600:16:013:0029 та 6310136600:16:013:0030 знаходяться в межах земель лісогосподарського призначення Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», а саме накладається на землі лісогосподарського призначення кварталу 163 Південного лісництва Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція», згідно матеріалів лісовпорядкування 2013 року на території м. Харкова, що знаходяться у постійному користуванні цього підприємства.
Жодних погоджень щодо вилучення спірних земельних ділянок із земель лісового фонду підприємством не надавалося, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, що є підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Рішення обґрунтовано тим, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. Задоволення вимог про визнання недійсними рішень міської ради, та державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку не призведе до захисту або відновлення порушеного речового права позивача. З вимогою про витребування земельної ділянки прокурор у цій справі не звертався. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2008 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову Данилівського дослідного держлісгоспу про скасування п.п.1.146,1.148-153 рішення Харківської міської Ради 15 сесії 5 скликання від 03.10.2007 р. № 199/07 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок». Постановою суду від 14.03.2008 у справі 2а-80/08/04 визнано неправомірними дії суб`єкту владних повноважень - Управління земельних ресурсів у місті Харків щодо відмови у погодженні проектів відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , 2-6, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , з віднесенням цих земельних ділянок до земель рекреаційного призначення. Зобов`язано Управління земельних ресурсів у місті Харків надавати усі наступні документи стосовно розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 . Таким чином, рішеннями суду надавалася правова оцінка правомірності набуття у власність ОСОБА_1 вказаних земельних ділянок з огляду на їх цільове призначення.
Не погодившись з рішенням суду заступник керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко А.Г. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, в частині відмови в задоволенні позову про зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким витребувати з володіння ОСОБА_2 земельні ділянки № 6310136600:16:013:0029 та №6310136600:16:013:0030. Судові витрати відшкодувати на користь Харківської обласної прокуратури за рахунок відповідачів.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог та про неефективність обраного судом способу захисту. Належність спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, підтверджено листом компетентного органу. Згідно п. 3 розділу І Порядку лісовпорядкування затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 15.11.2021 № 749, лісовпорядкування здійснюється державними лісовпорядними організаціями, до яких також належить ВО «Укрдержліспроект» та ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція». Враховуючи приписи ч. ч. 4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певним фактам при розгляді справи № 2а-80/08/04 не є обов`язковою для суду, що розглядає дійсну справу. Тому суд помилково визнав встановлені у справі № 2а-80/08/04 обставини преюдиційними. Виходячи з мети, обґрунтування та мотивів заявленого прокурором позову в частині повернення у відання держави спірних земельних ділянок, таку вимогу слід розуміти як вимогу про витребування цих ділянок з володіння ОСОБА_2 у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації з правом постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». Проте суд дійсного наміру позивача не з`ясував, як наслідок належний спосіб захисту порушеного права держави не застосував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу від 25.08.2025 Горобинська Н.М., яка діє в інтересах Харківської міської ради просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Посилається на те, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, повно становив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Висновок суду про те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав держави відповідає вимогам закону та усталеній практиці Верховного суду. Крім цього, постановою Київського районного суду м. Харкова від 14 березня 2008 року у справі № 2а-80/08/04, що набрала законної сили, спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови, що правильно враховано судом при вирішенні спору. Прокурором пропущений строк на звернення до суду з вимогою про витребування спірної земельної ділянки, оскільки про вибуття її з володіння держави прокурору стало відомо 24.01.2018, саме тому прокурор пред`явив негаторний, а не віндикаційний позов. Тому посилання апелянта на існування у нього дійсного наміру витребувати земельну ділянку у володіння держави не є підставою для зміни обраного позивачем способу захисту на стадії апеляційного перегляду.
В судове засідання суду апеляційної інстанції представник Державного підприємтсва «Харківська лісова наукова-дослідна станція» Муха Андрій Ігорович не з`явився 05.05.2025 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із не повідомленням про час та місце розгляду справи та перебуванням на розгляді справи №619/934/26 призначеної до розгляду Дергачівським районним судом Харківської області. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, Державне підприємство «Харківська лісова наукова-дослідна станція» про час та місце судового розгляду було повідомлено своєчасно та належним чином, що підтверджується даними зворотного повідомлення про виклик у судове засідання та даними довідки про доставку повістки до через підсистему Електронний суд ( т.4 а.с 95). Крім цього, враховуючи, що дійсна справа перебуває у провадженні суду першої інстанції з серпня 2022 року, а в провадженні суду апеляційної інстанції — з серпня 2025 року, а також беручи до уваги, що ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» є юридичною особою та не позбавлена можливості забезпечити участь у справі іншого представника, колегія суддів дійшла висновку, що наведені представником ОСОБА_3 причини неявки є неповажними та не вбачає правових підстав для задоволення заявленого ним клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення переглядається лише у межах доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки. В іншій частині не переглядається. 
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача та представника Харківської міської ради, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що пунктом 1.90 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №294/07 від 25.12.2007 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, загальною площею, орієнтовно, 2200,0 кв.м, з яких 1000,0 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 1200,0 кв.м для ведення садівництва по АДРЕСА_7 (т.1 а.с. 19-27).
Пунктом 1.112.1 рішення Харківської міської ради №167/08 від 20.06.2008 затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 1200,0 кв.м (ділянка 2) для ведення садівництва, вказані земельні ділянки передані у приватну власність ОСОБА_1 (кадастровий номер 6310136600:16:013:0029 та 6310136600:16:013:0030) (т.1 а.с. 28-39).
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 було видано державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЖ №461429, зареєстрований 19.11.2008 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер 6310136600:16:013:0030) та серії ЯЖ №461430, зареєстрований 19.11.2008 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер 6310136600:16:013:0029) (т.1 а.с 40-41,42-43).
В Поземельних книгах є запис про перехід права власності до ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) на підставі договорів дарування від 16.02.2009 №355 (реєстровий номер запису у Поземельній книзі 706160130029001) та №353 (реєстровий номер запису у Поземельній книзі 706160130030001) (т.1 а.с 44-51, 52-59).
З листа Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 01.07.2022 №10-20-9,5-1639/0/19-22 вбачається перехід права власності до ОСОБА_2 земельних ділянок 6310136600:16:013:0029 та 6310136600:16:013:0030 (т.1 а.с. 71-72).
Згідно Наказу ДАЛРУ №16 від 20.01.2015 року визначено найменування ДЕРЖАВНЕ ПІДПРИЄМСТВО «ХАРКІВСЬКА ЛІСОВА НАУКОВО-ДОСЛІДНА СТАНЦІЯ» (код ЄДРПОУ 00994058), пунктами 1, 2 вказаного Наказу було змінено найменування Данилівського дослідного державного лісгоспу на державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція». Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» є правонаступником прав та обов`язків Данилівського дослідного державного лісгоспу (т. 3 а.с. 33-34).
12 лютого 2008 року Київським районним судом м. Харкова було прийнято рішення у справі №2а-45/08/04 яким відмовлено в задоволенні адміністративного позову Данилівського дослідного держлісгоспу до Харківської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 3-я особа Управління земельних ресурсів у м.Харків про скасування п.п.1.146,1.148-153 рішення Харківської міської Ради 15 сесії 5 скликання від 03.10.2007 р. № 199/07 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок». У вказаній справі Данилівський дослідний держлісгосп просив скасувати п.п.1.146,1.148-153 рішення 15 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 03.10.2007р. №199/07 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» та заборонити Управлінню земельних ресурсів у м. Харків вчиняти будь-які дії відносно розгляду питань щодо відведення земельних ділянок в межах державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії Б № 047647, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 236 за Данилівським дослідним держлісгоспом. Підставою позову, яка була предметом розгляду справи №2а-45/08/04 було те, що прийняття рішення не відповідає нормам земельного законодавства, оскільки у 1993 Данилівським дослідним держлісгоспом отримано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою (т.3 а.с. 30-32).
Постановою Київського районного суду м. Харкова від 14.03.2008 у адміністративній справі № 2а-80/08/04 визнано неправомірними дії суб`єкту владних повноважень – Управління земельних ресурсів у м. Харків щодо відмови у погодженні проектів відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , з віднесенням цих земельних ділянок до земель рекреаційного призначення та зобов`язано Управління земельних ресурсів у м. Харків надавати усі наступні документи стосовно розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , з урахуванням того, що вказані земельні ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови (т.2 а.с. 133-135). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.03.2008 надані роз`яснення щодо постанови суду від 14.03.2008 наступного змісту: при винесенні постанови суд виходив з того, що на момент розгляду справи у відповідача не було підстав для віднесення земельних ділянок позивачів до земель у тому числі лісогосподарського призначення. Дії Управління земельних ресурсів у м. Харків щодо відмови у погодженні проектів відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 визнаються неправомірними з підстав віднесення цих земельних ділянок відповідачем як до земель рекреаційного так і до земель лісогосподарського призначення. Управління земельних ресурсів у м. Харків зобов`язано розглядати усі питання стосовно розробки проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , виходячи з того, що вказані земельні ділянки відносяться виключно до земель житлової та громадської забудови, а не до земель рекреаційного, лісогосподарського чи будь-якого іншого призначення (т. 2 а.с. 222).
У 2008 році складено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_1 з кадастровими номерами 6310136600:16:013:0029, 6310136600:16:013:0030 (т. 2 а.с. 197-215)
Згідно висновку №1647/08 від 19.06.2008 виданого Головного управління земельних ресурсів у Харківській області управління земельних ресурсів у м. Харків, розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок з кадастровими номерами 6310136600:16:013:0029, 6310136600:16:013:0030 погоджує його та вважає за можливим відвести ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 228)
Висновками Міністерства охорони здоров`я України державної санітоно-епідемологічної слуюби від 19.06.2008 №3.1/261 та Харківської обласної державної адміністрації управління культури і туризму від 17.06.2008 №08-20/2689 погоджено проект відведення земельних ділянок ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 229,230)
Відповідно до листа ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» № 263 від 29.04.2021 року, яким проведено геодезично-вишукувальні роботи на предмет перетину земель Дергачівського і Південного лісництв ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» земельні ділянки з кадастровим номером 6310136600:16:013:0029, знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1 га та з кадастровим номером6310136600:16:013:0030 знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,12 га (т. 1 а. с. 60-70).
Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур.
Суд зазначає, що відповідно до статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Статтею 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, визначено землі лісогосподарського призначення.
Відповідно до частин 1,2 статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Згідно із статтею 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Стаття 56 ЗК України визначає, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (статтею 57 ЗК України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.
Пунктом "ґ" частини 4 вказаної норми законодавства встановлено, що до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісового фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).
В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
Статтею 8 ЛК України визначено, що у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.
Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена
в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність
у встановленому порядку земельних ділянках деградованих
і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
В порядку статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 27 ЛК України до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин віднесено передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 31 ЛК України до повноважень обласних державних адміністрацій віднесено передання у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах обласного значення та припиняють права користування ними.
Відповідно до статті 52 ЛК України документація державного лісового кадастру ведеться органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства на основі державного земельного кадастру, матеріалів лісовпорядкування, інвентаризації, обстежень та обліку лісів окремо по власниках лісів і постійних лісокористувачах на підставі: 1) матеріалів лісовпорядкування; 2) рішень про передачу у власність, надання в постійне користування земельних лісових ділянок, їх вилучення (викуп),зміну поділу лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; 3) актів огляду місць заготівлі деревини, інших продуктів лісу та використання корисних властивостей лісів; 4) актів технічного приймання лісових культур; 5) актів переведення не вкритих лісовою рослинністю земель у вкриті лісовою рослинністю землі; 6) актів обстеження в разі зміни категорій земель у результаті господарської діяльності, стихійних явищ та інших факторів.
В силу частини 1 та частини 3 статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.
Згідно із частинами 1,2 статті 103 ЛК України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища, судами. Виключно судом вирішуються спори з питань володіння, користування і розпоряджання лісами, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово - картографічні матеріали лісовпорядкування.
Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, Закону України "Про Державний земельний кадастр" та Закону України "Про землеустрій" дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аєрознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.
Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду висловлених у постановах від 30 січня 2018 року справа №707/2192/15-ц, від 19 вересня 2018 року справа № 362/6014/16-ц.
Отже, право постійного користування Дергачівського і Південного лісництв ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» на земельні лісові ділянки з кадастровим номером 6310136600:16:013:0029, знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1 га та з кадастровим номером6310136600:16:013:0030 знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,12 га, які відносяться до земель лісового фонду.
Згідно з ч.1 ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Рішень щодо вилучення земель лісогосподарського призначення Дергачівського і Південного лісництв ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та зміну їх цільового призначення в порядку ст.ст.20, 116, 149 Земельного Кодексу України, ст.57 Лісового кодексу України до теперішнього часу уповноваженими органами виконавчої ради не приймалось.
У справі, яка переглядається, суд встановив, що спірні земельні ділянки, яка передані у приватну власність ОСОБА_1 , частково накладаються на землі лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція», загальна площа накладення земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:16:013:0029, знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1 га та з кадастровим номером6310136600:16:013:0030 знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,12 га.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу – це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від
22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Пред`являючи позов, а також під час розгляду справи прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки з кадастровим номером 6310136600:16:013:0029, знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1 га та з кадастровим номером6310136600:16:013:0030 знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,12 га відносяться до земель лісового фонду, і на те, що пред`явлення негаторного позову є належним способом захисту.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення
з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року
у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі
№ 359/3373/16-ц).
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
У справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того,
з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.
Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).
Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі – це право, яке належить позивачу. Водночас установлення обґрунтованості позову – це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадженняу справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21).
У рішенні ЄСПЛ від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) у справі «Гусєв проти України» констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування земельної ділянки, що належить на праві постійного користування Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова наукова-дослідна станція», яке загальною площею накладення земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:16:013:0029, знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,1 га та з кадастровим номером6310136600:16:013:0030 знаходиться в межах кв. 163 Південного лісництва «Харківська лісова науково-дослідна станція» площа перетину меж земельної ділянки з межами кв. 163 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» становить 0,12 га. що знаходиться у власності ОСОБА_2 .
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не враховує пояснення представника Харківської обласної прокуратури про те, що дійсним наміром при зверненні до суду з негаторним позовом у цій справі було повернення Земельної ділянки у власність держави та вважає, що підстави для самостійної перекваліфікації судом підстав заявленого у дійсній справі позову відсутні. 
Обранння позивачем способу захисту, що не є належним та ефективним саме по собі є достатньою підставою для відмови в позові.
Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову, з огляду на обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту порушеного права. Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростували. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури Кравченко Андрія Григоровича - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий           О.Ю.Тичкова

Судді            О.В.Маміна

Н.П. Пилипчук