єдиний унікальний номер справи 546/1182/25
номер провадження 2/546/141/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Гудзенко С.В., представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представниці відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш Сергій Миколайович та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільське Комунальне Підприємство «Сількомунгосп», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, 
установив:
У листопаді 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом у якому зазначив, що позивачу на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 4,8002 га, кадастровий номер 5324255100:00:013:0159, цільове призначення — для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва — Решетилівського) району Полтавської області. 22 серпня 2019 року позивач видав довіреність на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , посвідчену приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем С.М., реєстровий №1016, якою уповноважував своїх представників на управління належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою площею 4,8002 га, кадастровий номер 5324255100:00:013:0159, цільове призначення — для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва — Решетилівського) району Полтавської області. Як стало відомо позивачу, 15.07.2021 на підставі вищевказаної довіреності ОСОБА_6 уклав від імені позивача договір купівлі-продажу із ОСОБА_5 , який був посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Довбишем С.М. та зареєстрований у реєстрі за № 876. На момент видачі вищевказаної діяв законодавчо встановлений мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення (п. 15 розд. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України у редакції, чинній до 01.07.2021 року), відтак, можна з упевненістю сказати, що при видачі вищевказаної довіреності Позивач не мав на меті продаж вищевказаної земельної ділянки третім особам, і відповідно не міг передавати такі повноваження своїм повіреним. Крім того, будь-яких грошових коштів за відчуження (продаж) вищевказаної земельної ділянки від покупця, ОСОБА_5 , та від свого представника ОСОБА_6 , він не отримував. 
Отже, всупереч положенням чинного законодавства України, ОСОБА_8 вчинив від імені ОСОБА_1 договір купівлі - продажу земельної ділянки не в інтересах свого довірителя, а у своїх власних інтересах без достатніх повноважень та правових підстав. Позивач вважає, що між сторонами спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки існувала зловмисна домовленість, а також, що оспорюваний правочин вчинено не в його інтересах, а у власних інтересах представника та третіх осіб. Уклавши оскаржуваний договір від імені позивача, ОСОБА_6 діяв не в інтересах довірителя ОСОБА_1 , а у власних інтересах. Якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
Представник позивача зазначав, що за змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Такі висновки сформульовані у аналогічних справах у подібних правовідносинах у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22). Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 755/1009/15-ц, провадження № 61-6282св18 (вчинення правочину під впливом помилки), від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, провадження № 61- 11797св18 (вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника з контрагентом), на які посилається заявник у касаційній скарзі сформульовані за інших фактичних обставин і є незастосовними у справі, що переглядається. 
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 388/335/20 – суд зазначив, що правочин, спрямований на відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під час дії законодавчої заборони, є нікчемним незалежно від наявності довіреності.
Посилаючись на викладені обставини, положення статей 202, 203, 215, 216, 238, 239, 244 ЦК України, наведену практику Верховного Суду, представник позивача просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 5324255100:00:013:0159 площею 4,8002 га, укладений 15 липня 2021 року між ОСОБА_1 (в особі представника ОСОБА_6 ) та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем Сергієм Миколайовичем, реєстр № 876 та стягнути з відповідачів судові витрати. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2025 року дана заява була розподілена судді Лівер І.В. та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи – 546/1182/25. 
Ухвалою суду від 02.12.2025 у справі відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання на 05.01.2026. Залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп». 

30 грудня 2025 року до суду від представниці відповідача ОСОБА_5 – адвоката Говорової С.Л. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що відповідач позов не визнає з таких підстав. Підставою для задоволення позовних вимог позивач вважає, що між сторонами правочину існувала зловмисна домовленість. На думку позивача, довіреність не давала повноважень на вчинення правочину на продаж земельної ділянки. ОСОБА_5 не заперечує той факт, що 15.07.2021 року він уклав договір купівлі - продажу земельної ділянки кадастровий номер 5324255100:00:013:0159, площею 4,8002 га. Згідно довіреності від 22.08.2019 року ОСОБА_1 надав право представникам, в тому числі відповідачу ОСОБА_6 , на укладення та реєстрацію договорів оренди (найму, емфітевзису), міни та інших передбачених та дозволених законодавством цивільно-правових договорів з розпорядження зазначеної земельною ділянкою. У зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника погоджувати будь-які дії з позивачем. В довіреності від 22.08.2019 зазначено, що : «Довіреність мною прочитана зміст її мені зрозумілий, відповідає моїй волі та мною особисто прочитана». Дана довіреність підписана власноручно позивачем. 
Також згідно змісту довіреності приватний нотаріус Решетилівського районного нотаріального округу роз`яснив довірителю ОСОБА_1 зміст статей 239-241, 244,245 247-249 ЦК України, тобто позивач була обізнана про правові наслідки вчинення правочину представником, про право особи, яка видала довіреність про її скасування. Посилання позивача на ті обставини, що він не давав представникам по довіреності права на вчинення правочинів відносно своєю земельною ділянкою не відповідає змісту довіреності.
Зазначені доводи є безпідставними та не відповідають правовій природі представництва. Волевиявлення позивача у даному випадку полягало у наданні повноважень на представництво та вчинення правочинів від її імені щодо укладення правочинів за умови їх відповідності вимогам законодавства. Видання довіреності підтверджує усвідомлене волевиявлення позивача щодо делегування представникові права діяти від його імені у цивільному обороті в межах, визначених довіреністю та законом. Позивач не встановив у довіреності обмежень та застережень щодо обсягу наданих повноважень, не відкликав її та не заявляв заперечень щодо дій представника.
Мораторій, що діяв на момент видачі довіреності, встановлював тимчасову заборону на вчинення правочинів відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у відповідний період. Оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу законодавча заборона на відчуження земель сільськогосподарського призначення була відсутня, представник мав право укласти відповідний договір у межах наданих йому повноважень. За таких обставин посилання позивача на відсутність його волевиявлення або на відсутність повноважень у представника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
ОСОБА_6 мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, обсяг його повноважень був перевірений нотаріусом перед посвідченням договору. На момент нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, довіреність була дійсною та не скасованою, а, отже, з урахуванням її змісту, наділяла ОСОБА_6 відповідними повноваженнями на укладення договору купівлі - продажу земельної ділянки.
За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність вказує на надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16).
Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19. Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. 
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_6 діяв у власних інтересах. ОСОБА_1 сам ініціював укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та звернувся до ОСОБА_5 з пропозицією на укладення такого договору та між сторонами договору була погоджена ціна договору купівлі продажу в сумі 127 000 грн. На момент укладення Договору ОСОБА_5 сплатив гроші Продавцю в сумі 110000 грн., в подальшому позивач сплатив решту грошей в сумі 17000 грн. та була здійсненна держана реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_5 .
Згідно п. 4 Договору купівлі-продажу нормативно грошова оцінка землі становить 126809,26 грн, а сторони домовились вчинити правочин за 127 000 грн. Згідно п.9 Договору всі витрати по оформленню договору несе Покупець. До позовної заяви позивачем надана копія спірного договору купівлі-продажу, що свідчить про те, що йому було відомо про даний договір. Ці всі дії свідчать про те, що між ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_1 існувала домовленість про укладенні спірного договору та позивач був обізнаний з його змістом.
Матеріали позову не містять належних та допустимих доказів зловмисної домовленості між представником продавця ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_5 . ОСОБА_6 , діючи в межах повноважень, наданих йому вказаною довіреністю, вчинив правочин щодо продажу спірної землі продавши її позивачу, що підтверджується спірним договором купівлі-продажу та не суперечить чинному законодавству. ОСОБА_5 в свою чергу придбав у власність земельну ділянку та сплатив Продавцю в повному обсязі вартість земельної ділянки та нотаріальні витрати, тому не зрозуміло яким чином в його діях вбачається зловмисна домовленість з відповідачем ОСОБА_6 .
Щодо кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості та належних відповідачів у справах з подібними правовідносинами представниця відповідача посилалася на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20. 
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним, зазначено в Постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц.
Також у відзиві указано, що посилання позивача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі №388/335/20 є безпідставною та такою, яка не відповідає дійсному її змісту, так як постанова від 26.10.2022 року була не постановою Великої Палати Верховного Суду, а постановою Касаційного цивільного суду, яка була мотивована тим, що до участі в справі були притягнуті не всі зацікавлені особи, а підставами недійсності правочину, який був вчинений на підставі довіреності, були ті обставини, що покупець та продавець за даним договором були повіреними особами власника земельної ділянки. 
Відповідач ОСОБА_5 не був повіреним на підставі довіреності від 22.08.2019 року, яка була надана ОСОБА_1 відносно земельної ділянки з кадастровим номером 5324255100:00:013:0159. Посилання позивачем на окремі постанови Верховного Суду зроблено поза контекстом фактичних обставин, що виключає їх застосування.
З огляду на викладені обставини, представниця відповідача просила відмовити у задоволенні позову (а. с. 51 – 54). 

Ухвалою суду від 08.04.2026 закрито підготовче провадження у даній справі, судове засідання призначено на 06 травня 2026 року. 
У зв`язку із наданням судді Лівер І.В. тривалої відпустки відповідно до наказу № 03-ОС від 20 квітня 2026 року розпорядженням керівника апарату Решетилівського районного суду Полтавської області О. Радченка від 23 квітня 2026 року було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 546/1182/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 квітня 2026 року дана справа була розподілена судді Зіненку Ю.В.
Ухвалою судді Зіненка Ю.В. від 27 травня 2026 року прийняти справу до свого провадження до свого провадження та повторно розпочато розгляд справи по суті. Судове засідання призначено на 01 червня 2026 року.

Позиція учасників судового процесу 

У судове засідання 01 червня 2026 року позивач не з`явився, про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином (а. с. 148).
Представник позивачки – Стрикаль М.В., посилаючись на зазначені у позові обставини, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Представниця відповідача ОСОБА_5 , просила у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов. Крім того звертала увагу на неналежний спосіб захисту, обраний стороною позивача.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш С.М. та представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільське Комунальне Підприємство «Сількомунгосп у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового засідання були повідомлений належним чином (137, 146, 147, 150). 

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ №090032 ОСОБА_1 на праві власності належала земельна ділянка площею 4,80 га, яка розташована на території Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області, цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 44).
Згідно з копією довіреності, посвідченої 22.08.2019 Довбишем С.М., приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області та зареєстрованої в реєстрі за №1016, позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , які діють незалежно один від одного, бути його представниками з усіма необхідними повноваженнями в будь-яких органах, установах чи організаціях, незалежно від їхньої форми власності чи підпорядкування, перед будь-якими юридичними та фізичними особами, в тому числі в Головному управлінні Держгеокадастру у Полтавській області, у районних відділах Держгеокадастру, та інших установах та організаціях землеустрою та земельного кадастру, в органах нотаріату, в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, в землевпорядних організаціях та підприємствах, у відповідному Центрі надання адміністративних послуг, у органах влади та місцевого самоврядування з питань, пов`язаних з реєстрацією права власності та інших речових прав та управлінням належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою площею 4,80 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 5324255100:00:013:0159, що розташована на території Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області.
За вказаною довіреністю ОСОБА_1 надав представникам право: здійснювати нагляд за належною йому земельною ділянкою, мати вільний доступ до земельної ділянки; при настанні сезону вживати заходів щодо обробки земельної ділянки; вносити необхідні платежі, які стосуватимуться реалізації його права власності на земельну ділянку; представляти його інтереси у будь-яких установах чи підприємствах незалежно від форми їх власності та підпорядкування (в тому числі у Решетилівській райдержадміністрації та підвідомчих їй органах, землевпорядних організаціях, Відділі Держгеокадастру у Решетилівському районі та інших установах та організаціях землеустрою та земельного кадастру, в органах державної реєстрації речових прав на нерухомість майно, ЦНАП, в органах нотаріату та інших) з питань права на земельні ділянки, присвоєння їм кадастрового номера, реєстрації права власності та інших речових прав, укладення та реєстрації договорів оренди (емфітевзису, найму), міни та інших передбачених та дозволених законодавством цивільно-правових договорів з розпорядження зазначеною земельною ділянкою; оформлення та отримання технічної документації та документів (в тому числі Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, витягів, інформаційних довідок та інших документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, висновків про експертну та/або нормативну грошову оцінку тощо); одержувати орендну плату (плату за користування земельною ділянкою) у грошовій або натуральній формі та розпоряджатися нею на власний розсуд; подавати від його імені заяви (у тому числі про реєстрацію права власності (інших речових прав) на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про його сімейний стан та про належність майна на праві особистої приватної власності), інші документи, розписуватися за нього, оскаржувати дії посадових осіб у позасудовому порядку, представляти його інтереси в судах різних інстанцій щодо зазначеної земельної ділянки та виконання передбачених довіреністю повноважень з усіма правами, наданими позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстави або предмета позову, укладання мирової угоди, оскарження рішення суду, отримання виконавчого листа та пред`явлення його до виконання, одержання належних йому коштів у результаті виконання рішень суду, подавати від його імені будь-які заяви, клопотання, розписуватися за нього, а також вчиняти всі інші юридично значущі дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності (а. с. 45).
Відповідно до копії договору купівлі – продажу земельної ділянки від 15.07.2021, посвідченого Довбишем С.М., приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області та зареєстрованим в реєстрі за №877, продавець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем С.М. 22.08.2019 за реєстровим номером 1016, діє ОСОБА_6 , з однієї сторони та покупцем ОСОБА_5 з другої сторони уклали цей договір про те, що продавець передав у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянкуплощею 4,8002 га, кадастровий номер 5324255100:00:013:0159, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва – Решетилівського) району Полтавської області. Відповідно до пункту 5 договору продаж предмета договору вчиняється за 127000,00 грн. На момент укладення договору продавець отримав від покупця кошти в сумі 110000,00 грн, решту суми, 17000,00 грн, покупець зобов`язується сплати продавцю до 01 січня 2026 року (а. с. 42 - 43).  
Згідно з скороченим витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) довіреність, посвідчена 22.08.2019 Довбишем С.М., приватним нотаріусом Решетилівського районного нотаріального округу Полтавської області та зареєстрована в реєстрі за №1016, на момент укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки була чинною, строк довіреності – 22.08.2049 (а. с. 46). 
За земельну ділянку платником ОСОБА_5 було сплачено ОСОБА_6 110000,00 грн, що підтверджується копією платіжного доручення від 09.07.2021 №10860967851 (а. с. 47). 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого 29.08.2019 було зареєстровано право оренди спірної земельної ділянки на підставі договору оренди від 26.08.2019 за орендарем ТОВ «Сільське Комунальне Підприємство «Сількомунгосп», орендодавець – ОСОБА_5 . На підставі договору купівлі – продажу від 15.07.2021 приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбишем С.М.біло прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5324255100:00:013:0159 за ОСОБА_5 , право власності ОСОБА_1 припинено 08.02.2024 (а. с. 10 зворот – а. с. 12).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд 

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Як на підставу позову сторона позивача посилалася посилався на порушення відповідачами вимог цивільного законодавства України щодо представництва (статті 238, 239 ЦК України) та указувала про наявність зловмисної домовленості між сторонами договору купівлі – продажу земельної ділянки.
Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як передбачено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).

Щодо посилання сторони позивача на наявність зловмисної домовленості між сторонами оспорюваного правочину суд звертає увагу на наступне. 
За змістом частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
За змістом зазначеної правової норми необхідними ознаками правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином, має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.
Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажав (або свідомо допускав) настання негативних наслідків для довірителя. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову, - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, -наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на вчинення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє.
Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Зазначене відповідає правовим висновкам, висловленим Верховним Судом у постановах від 19 листопада 2021 року у справі № 383/302/20, від 07 серпня 2019 року у справі № 753/7290/17, від 05 серпня 2020 року у справі № 638/2324/14-ц та від 04 листопада 2020 року у справі № 370/2309/18. 
Подібні висновки були зроблені і у постанові постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року справа № 504/3085/20, на яку посилалася представниця відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_4 у відзиві на позов.
Отже, доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_1 належала земельна ділянка площею 4,8002 га, кадастровий номер 5324255100:00:013:0159.
22 серпня 2019 року ОСОБА_1 видав на ім`я  ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 нотаріально посвідчену довіреність, що дає право, зокрема, представляти його інтереси у будь-яких установах чи підприємствах незалежно від форми їх власності та підпорядкування з питань права на земельні ділянки, присвоєння їм кадастрового номера, реєстрації права власності та інших речових прав, укладення та реєстрації договорів оренди (емфітевзису, найму), міни та інших передбачених та дозволених законодавством цивільно-правових договорів з розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
Вказана довіреність на момент укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 липня 2021 року була дійсною та не була припинена.
Позивачем було добровільно видано довіреність, якою він уповноважив, зокрема, відповідача ОСОБА_6 на розпорядження належною йому земельною ділянкою.
При цьому, як зазначив Верховний Суд України у своєму «Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).
 
Загальновідомою є обставина, що з 01 липня 2021 року скасовано мораторій (заборону) на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності. Проте з цього моменту позивач видану ним 22 серпня 2019 року довіреність не скасував та не скасованою вона залишилася і на момент розгляду справи.
Тобто позивач, видаючи довіреність, мав усвідомлювати, що наділив ОСОБА_6 правом, зокрема, продажу земельної ділянки будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд, який ним було здійснено після скасування мораторію на відчуження земель сільськогосподарського призначення. 
Також сторона позивача не надала доказів про те, що в даному випадку ОСОБА_8 було вчинено від імені ОСОБА_1 оспорюваний правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних інтересах.

Щодо посилання сторони позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19, від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц, від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19, суд зазначає наступне.
Так у вказаних постановах зазначено, що згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Водночас словосполучення «у своїх інтересах» потрібно розуміти так, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або у інший спосіб на шкоду інтересам довірителя, зокрема на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.
Отже, якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.
У той же час стороною позивача не було доведено, що відповідач ОСОБА_6 діяв в особистих інтересах, а в не інтересах позивача, як і не було доведено зловмисної домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , про що також зазначала представниця відповідача ОСОБА_5 . Крім того, позивач не довів, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений представником на невигідних для нього умовах і такий договір суперечить його інтересам чи того, що визначена у договорі купівлі-продажу ціна земельної ділянки не відповідала її ринковій вартості.

Щодо посилання позивача на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 (провадження № 61-7839св23) від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22) суд зазначає таке.
Так, у вказаних постановах зроблено наступний висновок: «у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. За змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується».
Проте суд звертає увагу, що подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, що містяться у вищезгаданих постановах Верховного Суду, на які послалася позивачка, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у даній справі, а обставини, встановлені судом у цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у наведених справах.
Так, у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2023 року у справі № 388/353/20 суди визнали недійсним договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки у зв`язку з його укладенням представником від імені особи, яку він представляє, у власних інтересах та в інтересах своєї сім`ї, оскільки метою такого відчуження було набуття подружжям у спільну сумісну власність належної позивачу нерухомості і всупереч імперативному обмеженню частини третьої статті 238 ЦК України в такий спосіб представник за довіреністю фактично вчинив правочин й щодо самого себе.
У постанові Верховного Суду 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 судами було установлено, що уклавши оскаржуваний договір від імені позивача, ОСОБА_3 діяв не в інтересах довірителя ОСОБА_1 , а у власних інтересах, оскільки надалі отримав у власність належну позивачу земельну ділянку.
Між тим, як було зазначено судом вище, у цій справі стороною позивача не було доведено того, що представником було вчинено правочин на свою користь. 
Щодо посилання позивача на те, що він не отримав коштів за оспорюваним договором купівлі – продажу суд зазначає, що неотримання продавцем грошових коштів за договором купівлі-продажу, укладеним продавцем, від імені якого діяв представник, не свідчить про недійсність договору, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним (постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року справа № 504/3085/20).
Суд звертає увагу, що у разі доведення позивачем неотримання коштів від продажу спірного майна, довіритель не позбавлений права на їх стягнення.

Щодо твердження сторони позивача про те, що на момент видачі вищевказаної діяв законодавчо встановлений мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення (п. 15 розд. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України у редакції, чинній до 01.07.2021 року), отже при видачі вищевказаної довіреності позивач не мав на меті продаж вищевказаної земельної ділянки третім особам, і відповідно не міг передавати такі повноваження своїм повіреним суд звертає увагу на наступне.
Дійсно, на момент видачі довіреності існував мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення.
Проте суд вже звертав увагу, що у довіреності від 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 надав представникам право, зокрема, представляти його інтереси у будь-яких установах чи підприємствах незалежно від форми їх власності та підпорядкування з питань права на земельні ділянки, присвоєння їм кадастрового номера, реєстрації права власності та інших речових прав, укладення та реєстрації договорів оренди (емфітевзису, найму), міни та інших передбачених та дозволених законодавством цивільно-правових договорів з розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
Як було зазначено вище 31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, який набрав чинності 01.07.2021, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до вказаного закону з 01 липня 2021 року скасовано мораторій (заборону) на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності.
У свою чергу договір купівлі – продажу земельної ділянки було укладено 15 липня 2021 року, тобто після скасування вищезазначеної заборони. При цьому видана позивачем довіреність на цей момент була чинною та не містила заборони на відчуження земельної ділянки. 

Щодо посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 388/335/20, у якій суд зазначив, що правочин, спрямований на відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під час дії законодавчої заборони, є нікчемним незалежно від наявності довіреності суд зазначає, що у справі № 388/335/20 відсутні висновки Великої Палати Верховного Суду, а постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року, висновків, на які посилався представник позивача, не містить.

Щодо твердження сторони позивача про те, що на момент видачі вищевказаної діяв законодавчо встановлений мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення (п. 15 розд. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України у редакції, чинній до 01.07.2021 року), отже при видачі вищевказаної довіреності позивач не мав на меті продаж вищевказаної земельної ділянки третім особам, і відповідно не міг передавати такі повноваження своїм повіреним суд звертає увагу на наступне.
Дійсно, на момент видачі довіреності існував мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення.
Проте суд вже звертав увагу, що у довіреності від 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 надав представникам право, зокрема, представляти його інтереси у будь-яких установах чи підприємствах незалежно від форми їх власності та підпорядкування з питань права на земельні ділянки, присвоєння їм кадастрового номера, реєстрації права власності та інших речових прав, укладення та реєстрації договорів оренди (емфітевзису, найму), міни та інших передбачених та дозволених законодавством цивільно-правових договорів з розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
31 березня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» № 552-IX, який набрав чинності 01.07.2021, яким було знято мораторій на продаж земель сільськогосподарського призначення. Відповідно до вказаного закону з 01 липня 2021 року скасовано мораторій (заборону) на продаж земель сільськогосподарського призначення, крім земель державної власності.
У свою чергу договір купівлі – продажу земельної ділянки було укладено 15 липня 2021 року, тобто після скасування вищезазначеної заборони. При цьому видана позивачем довіреність на цей момент була чинною та надавала представнику право відчуження земельної ділянки, зокрема і шляхом укладення договору купівлі - продажу. 

Щодо посилання представника позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 388/335/20, у якій суд зазначив, що правочин, спрямований на відчуження земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва під час дії законодавчої заборони, є нікчемним незалежно від наявності довіреності суд зазначає, що у справі № 388/335/20 відсутні висновки Великої Палати Верховного Суду, а постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року, висновків, на які посилався представник позивача, не містить.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Таким чином, дослідивши надані сторонами у справі докази, суд дійшов висновку про недоведеність стороною позивача підстав для визнання спірного договору купівлі – продажу земельної ділянки недійсним. 

Щодо неналежного способу захисту, обраного позивачем, про що зазначала представниця відповідача – Говорова С.Л., суд зазначає, що як на підставу позов позивач, зокрема посилався на положення частини третьої статті 238 ЦК України. У свою чергу положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений, про що суд вже зазначав вище.
Тобто, за наявності для того підстав обраний позивачем спосіб захисту є належним, хоча і у даній справі обставини, на які посилалася сторона позивача, не знайшли свого підтвердження. 
З цих підстав дане твердження представниці відповідача судом до уваги не береться. 

У той же час суд вважає слушним посилання представниці відповідача ОСОБА_5 – ОСОБА_4 на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 щодо належного відповідача у справах з подібними правовідносинами та зазначає, що у вказаній постанові указано, що у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору, належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору, а не представник. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17, провадження № 61-329св19.
Тобто, у даній справі ОСОБА_5 є належним відповідачем, у свою чергу ОСОБА_8 , який діяв від імені позивача на підставі довіреності під час укладення оспорюваного правочину, не є належним відповідачем.
Суд зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, а тому у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6 слід відмовити саме з цієї підстави. 
У свою чергу у задоволенні позову до відповідача ОСОБА_5 слід відмовити з підстав недоведеності позовних вимог. 

Щодо забезпечення позову 

Ухвалою суду від 09 квітня 2026 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 було задоволено: накладено заборону відчуження на земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:013:0159 площею 4,8002 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва - Решетилівського) району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_1 .
Відповідно до частин дев`ятої та десятої статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
З огляду на відмову у задоволенні позову у повному обсязі застосовані ухвалою суду від 09 квітня 2026 року заходи забезпечення позову слід скасувати. 

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає понесені судові витрати на позивача. 

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До закінчення судових дебатів представницею відповідача ОСОБА_5 - адвокатом Говоровою С.Л. суду було заявлено, що стороною відповідача докази понесених витрат на професійну правничу допомогу будуть подані у визначений нормами ЦПК України строк. 
У зв`язку із цим питання понесених судових витрат відповідачем ОСОБА_5 судом не вирішується.

На підставі викладеного, та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-80, 81, 83, 84, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш Сергій Миколайович та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільське Комунальне Підприємство «Сількомунгосп», про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.
Судові витрати позивача покласти на позивача ОСОБА_1 .

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 09 квітня 2026 року у виді заборони відчуження на земельну ділянку кадастровий номер 5324255100:00:013:0159 площею 4,8002 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Полтавського (колишня назва - Решетилівського) району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 , РНОКПП - НОМЕР_1 .
Роз`яснити учасникам справи положення частини десятої статті 158 ЦПК України, відповідно до якої заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили рішенням суду. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Відомості про учасників судового процесу:

Позивач –  ОСОБА_1 – адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .
Представник позивача – ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_3 .
Відповідач – ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_4 . 
Відповідач – ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_1 . 
Представниця відповідача – Говорова Світлана Леонідівна, адреса: м. Полтава, РНОКПП - НОМЕР_5 .
Третя особа – приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Довбиш Сергій Миколайович, адреса: вул. Старокиївська, 6, м. Решетилівка Полтавського району Полтавської області, 38400.
Третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільське комунальне підприємство «Сількомунгосп», місцезнаходження: м. Решетилівка Полтавського району Полтавської області, вул. Базарна, 38400, 18 ІКЮО в ЄДРПОУ 05442777.

Повне рішення складено 01 червня 2026 року.

Суддя Ю.В. Зіненко