ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 755/3441/25
провадження № 2/753/11253/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

08 травня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Котенко Р. В.,
за участю секретаря судового засідання Бойко К. В.,
представника позивача адвоката Вторнікової Н. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
В С Т А Н О В И В :
До Дніпровського районного суду м. Києва позивачем ОСОБА_1 подана позовна заява до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 . 1/3 частку цієї квартири вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_2 та 1/3 частку квартири успадкувала після смерті баби ОСОБА_3 . Іншу 1/3 частку вказаної квартири успадкував після смерті батька ОСОБА_2 її брат - ОСОБА_2 . Позивачка вказує, що вона та відповідач є неповнорідними сестрою і братом та ніколи не підтримували родинні відносини. Після смерті їх батька у травні 2014 року та оформлення ними спадщини, жодних спірних питань щодо поділу та користування успадкованою квартирою у сторін не виникало. Відповідач всі ці роки на зв`язок з позивачкою не виходив, пропозицій щодо користування або поділу майна від відповідача не надходило, місцезнаходження відповідача позивачу невідоме. У той же час позивачка зазначає, що вона з моменту вступу у спадщину 20 січня 2015 року безперервно, добросовісно володіла та користувалася нерухомим майном, підтримувала його стан, здійснювала необхідні ремонтні роботи, а також сплачувала платежі за отримані комунальні послуги. У зв`язку із зазначеним, просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року справу було передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дарницького районного суду м. Києва, справа розподілена на суддю Котенко Р. В.
Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року у справі відкрито провадження та постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
Ухвалою від 12 грудня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судове засідання 17 лютого 2025 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд, порадившись на місці, постановив відкласти судове засідання на 31 березня 2026 року у зв`язку з неявкою учасників справи. 
У судове засідання 31 березня 2026 року з`явився представник позивача адвокат Вторнікова Н. О. та свідки. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача до суду не надходило. 
Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідач повторно не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а сторона позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, за наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Представник позивача, адвокат Вторнікова Наталія Олександрівна у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі та надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Ще раз зауважила, що відповідач з моменту оформлення спадщини після смерті батька майном не цікавиться, не утримує його, його місцезнаходження невідомо. Натомість позивачка більше десяти років відкрито володіє та користується квартирою, зокрема, проживає у спірній квартирі, утримує її, самостійно оплачує комунальні послуги тощо.
Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомила, що вона є матір`ю позивачки. Зазначила, що її дочка володіє 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . 1/3 частка квартири дісталася дочці від батька та 1/3 частка - від бабусі у спадщину. Протягом всього часу володіння частками цієї квартири позивачка проживала у ній, оплачувала рахунки за комунальні послуги та займалася ремонтом. Зауважила, що донька не знає, що її чекає у майбутньому, так як 1/3 частки квартири дісталась після смерті батька її брату - ОСОБА_2 , про якого ніхто нічого не знає, розшукати його не вдалося, щоб вирішити питання щодо спільного володіння нерухомим майном у подальшому. 
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні повідомила, що вона є давньою знайомою позивачки та що вони знайомі близько 15 років. Підтвердила, що позивачка одна проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Додала, що квартира трикімнатна, позивачка проживає в ній давно, напевно, з самого народження. Зі слів позивачки їй відомо, що співвласнком квартири є неповнорідний брат позивача. Проте щодо проблем з відповідачем та щодо продажу квартири їй нічого невідомо. 
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача та свідків, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що батько позивачки - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 24 травня 2014 року Відділом реєстрації смерті у місті Києві, зареєстрованого за актовим записом № 9070. 
ОСОБА_2 на праві власності належала квартири АДРЕСА_1 .
Після смерті батька позивачки відкрилася спадщина на належне йому майно.
З матеріалів справи встановлено, що 20 січня 2015 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-35, відповідно до якого спадкоємцями квартири АДРЕСА_1 та належала померлому ОСОБА_2 , є: його мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/3 частину, його дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 1/3 частину, та його малолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/3 частину.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 32420505 від 20.01.2015 встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-35, виданого 20.01.2015 державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І., належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 400195655 від 21.10.2024 встановлено, що відповідач є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 20.01.2015 державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І. за реєстровим № 2-29.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла баба позивачки - ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 липня 2016 року Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, зареєстрованого за актовим записом № 10472. 
Після смерті баби позивачки відкрилася спадщина на належне їй майно.
З матеріалів справи встановлено, що 26 січня 2017 року державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 2-89, відповідно до якого спадкоємцем 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та належала померлій ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 78897296 від 26.01.2017 встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-89, виданого 26.01.2017 державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Шапченко М. І., належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з рахунками та квитанціями за грудень 2024 року, січень 2025 року про оплату спожитих послуг за постачання газу, води, світла, вивезення відходів та утримання прибудинкових територій, встанволено, що позивачка споживає та сплачує житлово-комунальні послуги, поставлені до квартири АДРЕСА_1 .
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що позивач самостійно безперервно володіє та користуєтсья квартирою АДРЕСА_1 . Інший співвласник квартири - відповідач у справі, квартирою не цікавиться та не утримує належне йому майно.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
У пунктах 5, 9 Постанови № 5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. 
За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України: добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Зокрема, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таку правову позицію Верховний Суд виснував у постанові від 27.09.2018 у справі №571/1099/16-ц та постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено.
Під час розгляду даної справи судом було встановлено, що спірна 1/3 частина квартири має титульного власника - ОСОБА_2 . Крім того, судом встановлено, що позивачу з моменту набуття квартири у власність в порядку спадкування достеменно було відомо про відповідача як про співвласника квартири та про правові підстави належності йому на праві власності частки у нерухомому майні.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено добросовісність та безтитульність володіння часткою квартири як обставини, передбачені статтею 344 ЦК України, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю. Самі по собі відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.
Отже, беручи до уваги те, що стороною позивача не доведено законні правові підстави для визнання за нею права власності на частину квартири за набувальною давністю, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з огляду на те, що у позові відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12-13, 76-80, 133, 141, 200, 206, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Суддя         Р. В. Котенко