УХВАЛА

20 травня 2026 року 
м. Київ

справа №460/8/25
адміністративне провадження № К/990/12129/26 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Загороднюка А.Г.,
суддів: Уханенка С.А.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни, у якому просив:
- визнати подання судді Павлюк І.Ю. від 04 грудня 2024 року про звільнення з посади помічника судді безпідставним та необґрунтованим, наказ керівника апарату Північно- західного апеляційного господарського суду № 459-ос/к від 04 грудня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника Північно-західного апеляційного господарського суду з 05 грудня 2024 року відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за поданням судді - протиправним;
- скасувати наказ керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду № 459-ос/к від 04 грудня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника Північно-західного апеляційного господарського суду із займаної посади з 05 грудня 2024 року відповідно до пункту 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за поданням судді;
- поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді Північно-західного апеляційного господарського суду;
- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду середній заробіток за вимушеного прогулу за увесь час після звільнення до фактичного поновлення на роботі;
- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду компенсацію за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням;
- стягнути з Північно-західного апеляційного господарського суду моральну шкоду в сумі 126 283,8 гривень.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, Судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання судді протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відмовлено.
16 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просив скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Верховний Суд ухвалою від 06 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди, повернув особі, яка її подала.
12 січня 2026 року до Верховного Суду надійшла вдруге касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просив скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди залишено без руху. Установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також зазначення виняткових обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
16 лютого 2026 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали від 28 січня 2026 року від позивача надійшла касаційна скарга у новій редакції.
Ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди, повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
17 березня 2026 року до Верховного Суду втретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року, а справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2026 року визнано неповажними, зазначені ОСОБА_1 , підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди залишено без руху.
Надано заявнику касаційної скарги строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції касаційної скарги у новій редакції із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України; заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням поважних підстав для його поновлення, а також надання відповідних доказів на підтвердження викладених у заяві обставин.
Роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено, а у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху в частині виконання вимог статті 330 КАС України - касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.
05 травня 2026 року на виконання вимог ухвали Верховного Суду від 22 квітня 2026 року від касанта надійшла касаційна скарга у новій редакції та заява про поновлення процесуального строку на звернення до суду касаційної інстанції.
В обґрунтування заяви про поновлення строку позивач зазначає, що первісне подання касаційної скарги відбулося у строк, передбачений приписами статті 329 КАС України, протягом 20 днів з моменту отримання оскаржуваної постанови, а повторне подання касаційної скарги відбувалося у стислі строки після отримання ухвал про повернення попередньо поданих касаційних скарг. Касант вважає, що касаційна скарга неодноразово залишалася без руху та поверталася з підстав, які стосувалися не відсутності формальних реквізитів, а оцінки достатності правового обґрунтування підстав касаційного оскарження. Відтак, стверджує про невиправдане обмеження у доступі до правосуддя.
У зв`язку із перебуванням судді Соколова В.М. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1382/0/6-26) у відрядженні та судді Загороднюка А.Г. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1385/0/6-26) у відрядженні, судді Уханенка С.А. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1389/0/6-26) у відрядженні, питання щодо відкриття провадження у справі вирішується колегією суддів після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: 
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.
Разом з тим, за змістом пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Посада публічної служби, яку обіймав позивач, та у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції».
Відтак, у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.
Як зазначалося колегією суддів в ухвалі Верховного Суду від 22 квітня 2026 року, для можливості допуску скарги до касаційного перегляду, ураховуючи приписи КАС України у взаємозв`язку з положеннями Закону України "Про запобігання корупції", скаржник має обґрунтувати дію підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 
В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та стверджує, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки, стосується визначення правових меж реалізації повноважень судді щодо ініціювання звільнення помічника судді та гарантій захисту трудових прав осіб, які проходять службу у патронатній службі суду, вважає, що висновки судів у даній справі формують практику безконтрольного, необмеженого та свавільного звільнення працівників патронатної служби, що прямо впливає на незалежності судової влади, організації роботи судів, права громадян на належне правосуддя. 
Додатково зазначає, що питання, порушені у цій справі, мають системний характер, оскільки стосуються правового статусу значної кількості працівників апарату судів, які здійснюють діяльність у патронатній службі, покликається на статистику розгляду судами спорів за позовними заявами помічників суддів у справах № 320/17683/24, № 460/19815/23, № 620/537/20, №460/4405/20.
Разом з тим, касант зазначає, що дана справа має виняткове значення для позивача, оскільки оскаржувані судові рішення фактично позбавляють останнього можливості реалізовувати гарантоване Конституцією України та законодавством право на працю, рівний доступ до публічної служби та гарантованих Конституцією України захист від необґрунтованого звільнення. Зазначає, що у оскаржуваних рішеннях фактично визнано необмежене право судді ініціювати звільнення помічника без зазначення законних і обґрунтованих мотивів та без перевірки таких мотивів керівником апарату суду, що створює ризик свавільного впливу на статус помічника, позбавляє помічника реальних механізмів захисту, порушує конституційний принцип заборони зловживання владою.
Скаржник зауважує, що правові наслідки оскаржуваних рішень мають для останнього довгостроковий характер, оскільки звільнення за ініціативою судді створює репутаційні наслідки, що фактично унеможливлюють подальшу роботу в судах. 
Суд касаційної інстанції відхиляє покликання скаржника на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки останнім не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.
Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики.
За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.
Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.
Водночас, скаржником не наведено аргументів та не надано доказів існування неоднакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, що могло б свідчити про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Зокрема, покликанню скаржника на висновки Верховного Суду викладені у справах № 460/19815/23, № 620/537/20, № 460/4405/20, № 320/17683/24 колегією суддів вже було надано оцінку ухвалою від 22 квітня 2026 року. За таких обставин автором касаційної скарги не доведено наявності різного підходу до правозастосування у цій категорії спорів, який би зумовлював необхідність формування Верховним Судом єдиного підходу до їх вирішення.
Разом з тим, твердження скаржника щодо практики безконтрольного, необмеженого та свавільного звільнення працівників патронатної служби, Судом відхиляється, оскільки таке є припущенням автора касаційної скарги та не підтверджене належними і допустимими доказами.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. 
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.
Разом з тим, Суд касаційної інстанції відхиляє доводи позивача щодо того, що перегляд даної справи у касаційному порядку становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника.
Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.
Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Скаржник не продемонстрував наявності жодного дійсного виразника цікавості суспільства до цієї конкретної справи (зокрема, але не виключно, її широке висвітлення у засобах масової інформації, активне обговорення в соціальних мережах та/або під час публічних дискусій, фактів присутності громадськості в судових засіданнях, наявність реакцій громадських, державних та міжнародних організацій тощо).
Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.
Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.
Твердження скаржника про те, що судові рішення у даній справі фактично позбавляють отаннього можливості реалізовувати гарантоване Конституцією України та законодавством право на працю, рівний доступ до публічної служби та гарантованого Конституцією України захисту від необґрунтованого звільнення, Судом відхиляється, оскільки, за своєю правовою природою механізм звільнення помічника судді за поданням судді із займаної посади, не є таким, що унеможливлює подальше працевлаштування останнього, незалежно від результатів перегляду справи у судовому порядку. Зокрема, покликання автора касаційної скарги на неможливість реалізації гарантованого Конституцією України права на захист від необґрунтованого звільнення, є припущенням, яке перебуває у прямому зв`язку із суб`єктивним сприйняттям скаржником обставин указаної справи.
Зокрема, доводи автора касаційної скарги, щодо того, що правові наслідки оскаржуваних рішень мають для останнього довгостроковий характер, оскільки, звільнення за ініціативою судді створює репутаційні наслідки, які, на думку позивача, унеможливлюють подальшу роботу в судах та впливають майбутнє скаржника в органах державної влади, колегією суддів відхиляються, позаяк, такі доводи пов`язані з можливістю настання указаних подій у майбутньому, відтак, є неспроможними з точки зору передумов допуску справи до касаційного перегляду.
У розглядуваному випадку відповідачами у справі є суб`єкт владних повноважень - Північно-західний апеляційний господарський суд та суддя Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни, де проходив публічну службу позивач. Так, у межах спору, предметом якого є оскарження наказу про звільнення позивача з посади помічника судді, значимість справи вочевидь зумовлюється потенційними втратами та здобутками сторін залежно від результату її розгляду, однак, указаний критерій не відносить справу до категорії «виняткової», оскільки для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, позаяк, спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.
Порушуючи перед касаційним судом питання про перегляд судового рішення, яке за загальним правилом не підлягає оскарженню, скаржник має переконливо продемонструвати в чому полягає особливий, тобто вагоміший за звичайний, характер саме цієї конкретної справи саме для цієї конкретної сторони. Іншими словами, скаржник має довести чому вказаний випадок є винятком із загального правила і справа, що не підлягає касаційному перегляду, має бути переглянута.
Зокрема, в обґрунтування передумов допуску скарги до касаційного перегляду, позивач зазначає, що за аналогічних підстав та за аналогічних доводів Верховним Судом у справі № 460/19815/23 було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Північно-західного апеляційного господарського суду на постанову суду апеляційної інстанції, а саме з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої та підпунктом «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Вважає, що таке вибіркове ставлення до однакових за змістом доводів та підстав касаційного оскарження порушує принцип правової визначеності як складову принципу верховенства права, гарантованого Конституцією України, зокрема, щодо передбачуваності судової практики, підриває довіру до суду та порушує право останнього на справедливий суд, визначене статтею 6 ЄСПЛ.
Так, у справі №460/19815/23 предметом оскарження є наказ керівника апарату суду про звільнення позивача з посади помічника судді виданий на підставі заяви про відкликання подання судді про призначення останнього на посаду. Відтак, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що указану заяву сформульовано як зміну попереднього волевиявлення судді, оформленого та реалізованого подання про призначення позивача на посаду, що визначено підставою звільнення позивача. В той час, як у даній справі, наказ про звільнення позивача з посади формувався на підставі подання судді про звільнення позивача з посади. 'Тобто, підставами видачі наказів про звільнення позивача у цих справах слугували різні за своєю формою волевиявлення судді. 
Зокрема, як убачається зі змісту ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження у справі №460/19815/23, дана справа переглядалась колегією суддів з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку), в той час, як у даній касаційній скарзі, підставою перегляду скарги у касаційному порядку скаржник визначив пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах), що є різними за своїм змістом підставами допуску справи до касаційного перегляду. 
Відтак, твердження скаржника щодо «вибіркового ставлення судом касаційної інстанції до однакових за змістом доводів та підстав касаційного оскарження» не знайшло свого підтвердження, та, відповідно, не може слугувати свідченням наявності підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для позивача в контексті наведених вище критеріїв.
Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.
При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. 
Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що призначення суду касаційної інстанції як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло. 
Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи. 
Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.
Своєю чергою, передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Поряд із цим, оцінюючи наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску процесуального строку, колегія суддів виходить з наступного.
Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслений характер процесуальної поведінки учасників справи, відповідно до якого особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить діяти сумлінно, тобто виявляти добросовісне ставлення до наявних у неї прав і здійснювати їхню реалізацію в такий спосіб, встановлених законом або судом, передусім щодо дотримання строку на касаційне оскарження. Для цього учасник справи повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати цілком наявні засоби та можливості, передбачені законодавством
Наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України. Разом із тим сам по собі факт пропуску строку не є безумовною підставою для відмови у судовому захисті, оскільки за наявності поважних причин та належного їх підтвердження такий строк може бути поновлений.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що поновлення процесуального строку є винятком із загального правила та можливе лише за наявності об`єктивних, непереборних, незалежних від волі особи обставин, які реально унеможливили або істотно ускладнили своєчасне звернення до суду і підтверджені належними доказами. Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду (справа № 9901/32/20, справа № 600/6782/21-а, справ № 260/192/21, справа № 160/3121/20).
Саме на особу, яка просить поновити строк звернення до суду, покладається обов`язок довести не лише факт існування певних обставин, а й те, що такі обставини в межах пропущеного строку мали настільки істотний характер, що об`єктивно унеможливлювали вчинення відповідної процесуальної дії. Такий підхід узгоджується і з частиною першою статті 77 КАС України.
Отже, дотримання строку звернення до суду є обов`язковою умовою реалізації права на судовий захист, а його пропуск тягне наслідки, встановлені статтею 123 КАС України. Поновлення пропущеного строку допускається лише як виняток - за наявності підтверджених належними доказами об`єктивних і непереборних обставин, що не залежали від волі особи та унеможливили своєчасне звернення до суду. Оцінюючи поважність причин пропуску строку, суд ураховує тривалість пропуску, поведінку заявника, достатність доказів і наслідки поновлення строку для інших осіб. 
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмежене процесуальними строками. Установлення таких строків спрямоване на забезпечення юридичної визначеності, стабільності публічно-правових відносин і належного відправлення правосуддя та не заперечує сутності права на судовий захист, що узгоджується з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі № 9901/425/19 та від 09 грудня 2021 року у справі № 9901/241/21 зазначала, що встановлення скороченого строку звернення до суду в спорах щодо публічної служби спрямоване на забезпечення юридичної визначеності та якнайшвидшого поновлення прав добросовісного позивача, а тому саме по собі не порушує сутності права на доступ до суду.
Положення КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
Судом установлено, що повний текст оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції складено 21 листопада 2025 року, а касаційну скаргу вперше подано 16 грудня 2025 року, що свідчить про дотримання скаржником строку звернення до суду з касаційною скаргою.
Зокрема, згідно з відомостями Автоматизованої системи документообігу суду позивач вже неодноразово звертався до суду касаційної інстанції з касаційними скаргами, ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 було повернуто особі, яка її подала, ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу - залишено без руху та ухвалою Верховного Суду від 09 березня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , було повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
17 березня 2026 року скаржником втретє подано до Верховного Суду касаційну скаргу. Ухвалою від 22 квітня 2026 касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 залишено без руху. 
У контексті наведеного, Суд звертає увагу, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у касаційному порядку у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
Cуд зазначає, що невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги, не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак, не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Слід зазначити, що право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
У контексті наведеного, зважаючи на приписи вказаних правових норм законодавства, невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчать про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Ураховуючи зазначене, зважаючи на те, що з моменту прийняття оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції до моменту подання повторної касаційної скарги пройшло понад три місяці, доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження є необґрунтованими та не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску строку, встановленого КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що наведені скаржником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними, наявні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 248, 329, 333 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними, зазначені ОСОБА_1 , підстави для поновлення пропущеного процесуального строку.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі № 460/8/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північно-західного апеляційного господарського суду, судді Північно-західного апеляційного господарського суду Павлюк Ірини Юріївни про визнання подання протиправним, скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення компенсації та моральної шкоди.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	А.Г. Загороднюк С.А. Уханенко  В.М. Соколов