П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/25646/25	

Головуючий І інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О.,
за участю секретаря - Брижкіної І.О., представників відповідача (апелянта) - Маюрової В.В. та Перунова Д.А., представника позивача - Цимбалюка М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 06.03.2026р.) у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Стальканат» до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
В С Т А Н О В И В:
30.07.2025р. ПрАТ «Стальканат» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП, в якому просило суд визнати протиправними і скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 07.05.2025р. №36534000706, яким збільшено податкове зобов`язання з податку на прибуток підприємств на - 12 263 119 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі - 3 065 779,75 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне податкове повідомлення-рішення від 07.05.2025р. №36534000706 є неправомірним та безпідставним, оскільки воно ґрунтується на помилкових висновках документальної планової виїзної перевірки ПрАТ «Стальканат», що були зроблені без повного дослідження всіх документів, наявних у Товариства, а фінансовий результат позивача до оподаткування визначається відповідно до міжнародних стандартів фінансової звітності.
Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року (ухваленим у відкритому судовому засіданні) адміністративний позов ПрАТ «Стальканат» - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача від 07.05.2025р. №36534000706. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 30280 грн. 
Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 07.04.2026р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.02.2026р. і прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2026р. та від 01.05.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні за участю сторін.
17.04.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
30.04.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 20.05.2026р. представники Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП (апелянта) підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні.
Представник позивача у судовому засіданні категорично заперечував проти її задоволення та мотивовано наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення.
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, а також виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних і достатніх підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ПрАТ «Стальканат» (код ЄДРПОУ: 44437592) зареєстрований 06.12.2021р. як суб`єкт господарювання в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Основним видом економічної діяльності позивача є виробництво виробів із дроту, ланцюгів і пружин (код КВЕД 25.93).
У період з 23.01.2025р. по 26.03.2025р. працівниками ПМУ ДПС по роботі з ВПП, на підставі направлень від 22.01.2025р. №13/34-00-07-06, №14/34-00-07-06, №15/34-00-07-06, №16/34-00-07-06, №17/34-00-07-06, а також від 31.01.2025р. №20/34-00-23, №21/34-00-23, відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.77.1, ст.77, пп.69.352 ст.69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України та відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2025р., на підставі наказу від 15.11.2024р. №229, була проведена документальна планова виїзна перевірка ПрАТ «Стальканат» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх податків та зборів, передбачених Податковим кодексом України, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на контролюючі органи, за період діяльності з 06.12.2021р. по 30.09.2024р. відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.
20.01.2025р. наказом №8 було змінено період початку періоду, що перевіряється з 01.07.2018р. на 06.12.2021р. Термін проведення перевірки продовжувався на 15 робочих днів з 06.03.2025р. на підставі наказу від 26.02.2025р. №45 «Про продовження терміну проведення документальної планової виїзної перевірки ПРАТ «Стальканат».
02.04.2025р. за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки було складено Акт про результати планової виїзної документальної перевірки №197/34-00-07-06/44437592.
16.04.2025р. ПРАТ «Стальканат» було подано письмові заперечення №02/296 на акт від 02.04.2025р. №197/34-00-07-06/44437592.
За результатами розгляду заперечень, висновки акту перевірки Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з ВПП від 02.04.2025р. №197/34-00-07-06/44437592, складеного за результатами документальної планової виїзної перевірки ПРАТ «Стальканат», прийнято викласти в редакції, за змістом якої, перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 06.12.2021р. по 30.09.2024р. встановлено його заниження всього на суму 12 263 119 грн., у тому числі: - за 2022р. - 3 761 755 грн. - за 2023р. - 3 146 947 грн., - за три квартали 2024р. - 5 354 417 грн.
Так, спірною перевіркою в частині повноти декларування показників рядка 02 Декларацій «Фінансовий результат до оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності» за період з 06.12.2021р. по 30.09.2024р. встановлено їх заниження на загальну суму 69 155 413 грн., у тому числі: 2022р. - 21 716 376 грн.; 2023р. - 17 531 150 грн.; три квартали 2024р. - 29 907 887 грн.
Документальною перевіркою платника податків, зокрема, було встановлено безпідставне віднесення до складу «Загальновиробничих витрат» (рахунок 91 бухгалтерського обліку) звітних періодів 2022р., 2023р., три квартали 2024р., витрат пов`язаних з проведенням капітальних ремонтів виробничих потужностей (споруд та виробничого обладнання) підприємства, які повинні відноситися до капітальних інвестицій та збільшувати вартість основних фондів.
За даними бухгалтерського обліку по рахунку 10 «Основні засоби» на балансі позивача обліковуються споруди (виробничі цеха) та виробниче обладнання.
ПрАТ «Стальканат» протягом 2022р., 2023р. та 3-х кварталів 2024р. проводило ремонтні роботи виробничих об`єктів та виробничого обладнання як власними силами, так і з залученням сторонніх підрядних організацій.
На підтвердження здійснених операцій платником податків під час перевірки було надано акти виконаних робіт та довідки про фактичну вартість наданих послуг сторонніх організацій (Додаток №17) та калькуляції фактичних витрат РСУ (Додаток №17.1), а також матеріальні звіти про списання ТМЦ на проведені ремонти власними силами, відповідно до яких на ремонтні роботи виробничих об`єктів списано ТМЦ пов`язані ремонтом виробничих споруд.
Згідно з наданих до перевірки актів виконаних робіт та калькуляцій фактичних витрат РСУ, а також наданих до розгляду заперечень копій первинних документів (договорів, актів виконаних робіт, наказів, тощо) проводились ремонтні роботи споруд цехів, ремонт фундаментів, ремонт приміщень, ремонт крівлі, капітальний ремонт тепловозу, ремонт доріг, ремонт стелі та інше, що за своїм змістом та характеристиками, за результатами дослідження первинних документів, відповідали умовам капітального ремонту.
При цьому, в бухгалтерському обліку операції відображено проведеннями: Дт 91 «Загально виробничі витрати» Кт 631, Кт 20 (з субрахунками); Дт 23 «Виробництво» Кт 91 «Загально виробничі витрати».
Відповідно до п.32 розділу VI «Облік ремонту та поліпшення основних засобів» «Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 30.09.2003р. за №561), вартість робіт, що приводять до збільшення очікуваних майбутніх вигід від об`єкта основних засобів, включається до капітальних інвестицій з майбутнім збільшенням первісної вартості основних засобів.
Підставою для визнання капітальними інвестиціями витрат, пов`язаних з поліпшенням основних засобів, є зростання внаслідок цих витрат очікуваного терміну корисного використання об`єкта, кількості та/або якості продукції (робіт, послуг), яка виробляється (надається) цим об`єктом.
В акті перевірки також зазначено, що облікова політика ПрАТ «Стальканат» затверджена наказом «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат» від 01.01.2022р. №1.
Облікова політика на 2023р. затверджена наказом №1 від 02.01.2023р. «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат».
Облікова політика на 2024р. затверджена наказом №1 від 02.01.2024 «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат» - було продовжено дію наказу №1 від 02.01.2023р. 
Далі, на пiдставі вказаного вище Акту перевiрки вiд 02.04.2025р. №197/34-00-07-06/44437592, а також з урахуванням висновку складеного за результатами розгляду заперечень від 30.04.2025р. №28/61-25/34-00-07-06 і вiдповiді вiд 30.04.2025р. №1147/6/34-00- 07-06, уповноваженою особою контролюючого органу прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 07.05.2025р. №36534000706 - про збільшення податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на - 12 263 119 грн. і застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі - 3 065 779, 75 грн.
Позивачем на вказане вище податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 07.05.2025р. №36534000706 була подана скарга до ДПС України.
Однак, за результатами розгляду вказаної скарги ДПС України прийнято рішення від 17.07.2025р. №20599/6/99-00-06-01-01-06, яким податкове повідомлення-рішення - залишено без змін, а скарга - без задоволення.
Після цього, позивачем було замовлено судову економічну експертизу щодо перевірки та підтвердження висновків Акту перевірки від 02.04.2025р. та надано як контролюючому органу, так і суду висновок експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 20.06.2025р. №20/06-2025, згідно з яким, у межах наданих на дослідження документів, не було підтверджено висновок акту щодо завищення суми витрат при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток за періоди 2022р., 2023р. та три квартали 2024р. у загальній сумі 69 155 413 грн.
Не погоджуючись із вказаними висновками акту податкової перевірки та прийнятим на їх підставі спірним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та задовольняючи даний позов, суд попередньої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, наявності достатніх підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Як визначено ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто із урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (або вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; із дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема із дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010р. №2755-VI.
Як передбачено пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (окрім НБУ), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Контролюючі мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (п.75.1 ст.75 ПК України).
При цьому, відповідно до пп.21.1.1,21.1.4 п.21.1 ст.21 ПК України, посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, окрім іншого, дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій. 
Так, за визначенням, наведеним у п.п.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України, витратами є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Пунктом 44.1 ст.44 ПК України регламентовано те, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних із обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно з п.44.2 ст. 44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. 
Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
У силу пп.134.1.1 п.134.1. ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку чи міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: 
- зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); 
- збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо ж відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: 
- збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); 
- зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Отже, фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.
Як передбачено у ч.ч.1 та 2 ст.3 Закону №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності і рух грошових коштів підприємства.
Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. 
Фінансова, податкова, статистична, а також інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Як вірно встановлено судом 1-ї інстанції, спірні правовідносини полягають у правомірності включення позивачем витрат на ремонт та обслуговування об`єктів основних засобів товариства до поточних витрат. 
На противагу вказаному, апелянт наголошує на тому, що роботи, які перелічені у додатку 17 до акту перевірки, за своїми характеристиками та змістом відносяться саме до робіт з капітального ремонту, тобто до робіт, які є капітальними інвестиціями.
Так, визначаючись щодо обґрунтованості поданої контролюючим органом апеляційної скарги, колегія суддів, насамперед, звертає увагу на те, що відповідно до наказів №1 від 01.01.2022р. «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат»», №1 від 02.01.2023р. «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат»», а також №1 від 02.01.2024р. «Про облікову політику відповідно МСБО,МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат»», дію якого продовжено на 2024р., ПрАТ «Стальканат» організовує та веде бухгалтерській облік, складає бухгалтерську звітність у відповідності до Закону №996-XIV, Міжнародними стандартами фінансової звітності (МСФЗ), Міжнародними стандартами бухгалтерського обліку (МСБО) і іншими нормативними актами.
Згідно з п.3.3, облікову політику відповідно МСБО, МСФО, (IFRS/IAS) ПрАТ «Стальканат», Товариство застосовує типові міжгалузеві форми первинних облікових документів, затверджені постановами Держкомстату України або ж первинні облікові документи, розроблені самостійно з дотриманням вимог до первинних документів.
У цьому контексті системний та цільовий способи тлумачення положень ПК України дають судовій колегії підстави дійти висновку про те, що доводи ПрАТ «Стальканат» про необхідність застосування норм МСБО (Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку), а не норм НП(С)БО, на чому наполягає відповідач, є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають врахуванню.
Так, за п.1 МСБО (IAS) 16 «Основні засоби», метою цього Стандарту є визначення облікового підходу до основних засобів, щоб користувачі фінансової звітності могли розуміти інформацію про інвестиції суб`єкта господарювання в його основні засоби і зміни в таких інвестиціях. Основні питання обліку основних засобів - це визнання активів, визначення їхньої балансової вартості та амортизаційних відрахувань, а також збитків від зменшення корисності, які слід визнавати у зв`язку з ними.
За змістом п.7 МСБО (IAS) 16 «Основні засоби», собівартість об`єкта основних засобів слід визнавати активом, якщо і тільки якщо:
а) є ймовірність, що майбутні економічні вигоди, пов`язані з об`єктом, надійдуть до суб`єкта господарювання;
б) собівартість об`єкта можна достовірно оцінити.
Відповідно до п.10 МСБО (IAS) 16 «Основні засоби», витрати на основні засоби на час їх виникнення необхідно оцінювати за принципом визнання. 
Ці витрати складаються з витрат, понесених спочатку на придбання або спорудження об`єкта основних засобів, та витрат, понесених у подальшому на його збільшення, заміну його частини або на обслуговування.
Порядок відображення в обліку подальших витрат на основні засоби розглядається у п.п.12, 13, 14 МСБО (IAS) 16.
Як передбачено у п.12 МСБО (IAS) 16, згідно з принципом визнання в параграфі 7, суб`єкт господарювання не визнає в балансовій вартості об`єкта основних засобів витрати на щоденне обслуговування об`єкта. 
Навпаки, вказані витрати визнаються в прибутку чи збитку, коли вони понесені. Витрати на щоденне обслуговування об`єкта, як правило, - це витрати на заробітну плату і витратні матеріали, а також це можуть бути витрати на незначні деталі. Призначення цих видатків часто визначають як "ремонти та технічне обслуговування" об`єкта основних засобів.
Відповідно до п.13 МСБО (IAS) 16, запасні частини деяких об`єктів основних засобів можуть потребувати заміни через регулярні проміжки часу. Наприклад, піч треба облицьовувати після певної кількості годин використання, частини салону літака (такі, як сидіння або ж кухня) потребують кількаразової заміни протягом строку корисної експлуатації літального апарата. Об`єкти основних засобів також можуть бути придбаними з метою здійснення порівняно нечастої повторної заміни (наприклад заміна внутрішніх стін будівлі) або навіть для одноразової заміни. 
Згідно з принципом визнання в параграфі 7, суб`єкт господарювання визнає в балансовій вартості об`єкта основних засобів собівартість замінюваної частини об`єкта, коли витрати понесені, якщо задовольняються критерії визнання. Балансову вартість тих частин, що їх замінюють, припиняють визнавати відповідно до положень про припинення визнання цього Стандарту.
За правилами п.14 МСБО (IAS) 16, умовою подовження експлуатації об`єкта основних засобів (наприклад, літака) може бути виконання регулярних основних технічних оглядів для виявлення несправностей, незалежно від того, чи замінюються частини об`єкта. Під час виконання значного огляду витрати на нього визнаються в балансовій вартості об`єкта основних засобів як заміна, якщо задовольняються критерії визнання. Будь-яку балансову вартість витрат на попередній огляд (на відміну від матеріальних частин), яка залишається, визнавати припиняють. Це відбувається незалежно від того, чи були ідентифіковані витрати попереднього огляду в операції, у якій об`єкт купували чи будували. 
Якщо треба, попередньо оцінені витрати на майбутній подібній огляд можна використати як показник того, якою була собівартість існуючого компонента технічного огляду під час купівлі чи будівництва об`єкта.
Таким чином, МСБО 16 визначено, що всі подальші витрати, які відносяться до об`єкта ОЗ, який уже був визнаний, повинні:
- відноситися на балансову вартість ОЗ, якщо суб`єкт господарювання з великою часткою імовірності отримає майбутні економічні вигоди, що перевищують первісно розраховані нормативні показники існуючого активу (капіталізуються);
- бути визнані як витрати в тому періоді, у якому були понесені (не капіталізуються).
До витрат же, що капіталізуються, відносяться:
- зміна модифікації об`єкта ОЗ, яка збільшує строк його корисної служби або підвищує його потужність;
- вдосконалення деталей і вузлів машин для досягнення значного поліпшення якості продукції, що випускається;
- упровадження нових виробничих процесів, що забезпечують значне скорочення раніше розрахованих виробничих витрат.
До витрат, що не капіталізуються, відносяться: витрати на ремонт чи технічне обслуговування ОЗ, понесені для відновлення або збереження майбутніх економічних вигід.
Так, як встановлено судами обох інстанцій, позивач організовує та веде бухгалтерській облік, складає бухгалтерську звітність у відповідності до Закону №996-XIV, Міжнародними стандартами фінансової звітності (МСФЗ), МСБО та зокрема в Додатку №1 до наказу ПрАТ «Стальканат» від 02.01.2023р. №1 «Облікова політика з метою бухгалтерського обліку на 2023 рік» зазначено, що бухгалтерський облік здійснюється згідно з МСБО (IAS) 16 «Основні засоби»: 
«Під час визначення виду ремонту звертати увагу на міжремонтний період та результату ремонту: це підтримання експлуатаційних якостей об`єкта ремонту чи відновлення та приведення об`єкта до можливості його експлуатування. Також звертайте увагу на обсяг робіт: це частковий ремонт і заміна чи загальний ремонт (наприклад, ремонт частини фасаду чи ремонт всього фасаду будівлі й т.д.).
Для того, щоб визначити до якого характеру робіт відноситься ремонт (поточний чи капітальний) необхідно досліджувати площу виконання робіт відносно загального об`єкта.
До поточних ремонтів відносити обсяг ремонтних робіт, який жодним чином не змінює площу приміщення, його конструкцію та функціональне призначення самого приміщення та направлені лише на підтримання експлуатаційних якостей приміщення,
Згідно з п.55 МСБО 16, амортизацію не припиняти, коли актив не використовують або він вибуває з активного використання, поки актив не буде замортизовано повністю. МСБО 16 не передбачає припинення нарахування амортизації на період реконструкції, модернізації та іншого поліпшення ОЗ.
На період проведення поточного ремонту загальну експлуатацію об`єкту ОЗ не припиняти».
Основними ж доводами відповідача щодо віднесення витрат до витрат капітального ремонту та витрати капітальних інвестицій, які фактично були відображені і в апеляційній скарзі, є те, що були проведені демонтажні роботи із заміни вікон, покрівлі, конструкцій, покладення асфальту, покрашення стін, проведено капітальний ремонт тепловозу, заміни шпал у колії, ремонт крану, що за своїми характеристиками відноситься до капітального ремонту, відбулась зміна технологічних властивостей ОЗ, є очікування економічних вигод у майбутньому, збільшено термін експлуатації ОЗ, зменшено витрат на експлуатацію ОЗ. 
При цьому, на обґрунтування правомірності наведених вище доводів відповідач посилається на «Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів» (затв. Міністерством фінансів України наказом від 30.09.2003р. №561).
У контексті висновків податкової перевірки, а також наведених доводів апеляційної скарги, колегія суддів, відповідно до ст.6 Закону №996-XIV, якою встановлено, що державне регулювання бухгалтерського обліку та фінансової звітності в Україні здійснюється з метою створення єдиних правил ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності, які є обов`язковими для всіх підприємств та гарантують і захищають інтереси користувачів, а також удосконалення бухгалтерського обліку та фінансової звітності, Міністерством фінансів України наказом №561 від 30.09.2003р. затвердило «Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів».
За визначенням п.4 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №7 «Основні засоби» (затв. наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000р. № 92) капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи - це витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об`єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу), що здійснюються підприємством.
Пункти 14, 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» визначають, що первісна вартість основних засобів збільшується на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням об`єкта (модернізація, модифікація, добудова, дообладнання, реконструкція тощо), що призводить до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання об`єкта. Залишкова вартість основних засобів зменшується у зв`язку з частковою ліквідацією об`єкта основних засобів. 
При цьому, витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані (проведення технічного огляду, нагляду, обслуговування, ремонту тощо), а також одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, включаються до складу витрат.
У той же час, необхідно відмітити і той факт, що у чинному законодавстві України відсутнє нормативне визначення поняття модернізації та ремонту.
Пунктом 29 Методичних рекомендацій №561 визначено, що рішення про характер і ознаки здійснюваних підприємством робіт, тобто, чи спрямовані вони на підвищення техніко-економічних можливостей (модернізація, модифікація, добудова, реконструкція) об`єкта, що приведе у майбутньому до збільшення економічних вигод, чи здійснюються вони для підтримання об`єкта в придатному для використання стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання, приймається керівником підприємства з урахуванням результатів аналізу існуючої ситуації та суттєвості таких витрат. Зокрема, заміна окремих важливих компонентів (частин) основних засобів (двигунів тощо) може бути відображена як заміна об`єкта основних засобів, якщо термін корисного використання такої частини відрізняється від терміну корисного використання основних засобів, до яких належить цей компонент. У цьому випадку заміна такого компонента відображається капітальними інвестиціями у придбання нового об`єкту основних засобів і списанням заміненого об`єкту. 
Витрати на поліпшення основних засобів для відновлення майбутніх економічних вигод, очікуваних від їх використання, визнаються капітальними інвестиціями за умови, що балансова вартість активу не перевищує суми його очікуваного відшкодування.
Витрати на капітальний ремонт об`єктів основних засобів визнаються витратами звітного періоду. Такі витрати можуть бути визнані капітальними інвестиціями, якщо витрати на значний огляд і капітальний ремонт можуть бути ідентифіковані з окремою замортизованою частиною (компонентом) основних засобів. 
Витрати на ремонт можуть бути визнані капітальними інвестиціями, якщо ціна придбання активу вже відображає зобов`язання (необхідність) підприємства здійснити в майбутньому витрати для приведення активу до стану, в якому він придатний для використання. Наприклад, у разі придбання будівлі, яка потребує ремонту, витрати на ремонт приймаються на збільшення первісної вартості цієї будівлі до суми, яка може бути відшкодована від використання будівлі в майбутньому (п.30 Методичних рекомендацій №561).
У силу п.31 Методичних рекомендацій №561, вартість робіт, що приводять до збільшення очікуваних майбутніх вигод від об`єкта основних засобів, включається до капітальних інвестицій з майбутнім збільшенням первісної вартості основних засобів. 
Підставою ж для визнання капітальними інвестиціями витрат, пов`язаних із поліпшенням основних засобів, є зростання внаслідок цих витрат очікуваного терміну корисного використання об`єкта, кількості та/або якості продукції (робіт, послуг), яка виробляється (надається) цим об`єктом. 
Первісна (переоцінена) вартість основних засобів може бути збільшена на суму витрат, пов`язаних з поліпшенням та ремонтом об`єкта, визначену у порядку, встановленому податковим законодавством. Прикладами такого поліпшення є: а) модифікація, модернізація об`єкта основних засобів з метою подовження терміну його корисної експлуатації або збільшення його виробничої потужності; б) заміна окремих частин устаткування для підвищення якості продукції (робіт, послуг); в) впровадження ефективнішого технологічного процесу, що дозволить зменшити первісно оцінені виробничі витрати; г) добудова (надбудова) будівлі, що збільшить кількість місць (площу) будівлі, обсяги та/або якість виконуваних робіт (послуг) чи умови їх виконання.
Згідно з п.32 Методичних рекомендацій №561, витрати, що здійснюються для підтримання об`єкта в робочому стані та одержання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигод від його використання (а саме технічний огляд, технічне обслуговування, ремонт тощо), включаються до складу витрат звітного періоду.
Аналіз наведених положень П(С)БО 7 «Основні засоби» та рекомендацій (методичної допомоги) щодо порядку відображення операцій в бухгалтерському обліку дає підстави судовій колегії дійти однозначного висновку, що роботи, які пов`язані з поліпшенням основних засобів, приводять до збільшення первісно очікуваних вигод від використання об`єкта (ів). Такими роботами можуть бути, зокрема, модернізація, модифікація, добудування, дообладнання, реконструкція, у результаті яких відбувається збільшення очікуваного строку корисного використання об`єкта, кількості й/або якості продукції (робіт, послуг), виробленої (надаваної) цим об`єктом. 
Роботами ж, пов`язаними з підтримкою основних засобів у робочому стані, є поточні ремонти, техогляд, обслуговування тощо. 
Видатки на проведення таких робіт включаються у видатки поточного періоду відповідного напрямку.
В бухгалтерському обліку заходи на поліпшення, а також ремонт основних засобів можуть відображатися по-різному. Насамперед, враховується характер проведення останніх та вплив на первісну вартість та первісно очікувані майбутні економічні вигоди від використання цього об`єкта. Витрати, які здійснюються для підтримки об`єкта в робочому стані й отримання первісно визначеної суми майбутніх економічних вигід від його використання включаються до складу витрат поточного періоду на підставі акта виконаних робіт. В той же час, у разі якщо за наслідками понесених витрат на ремонтні роботи відбулось поліпшення основного засобу, внаслідок чого, зокрема, зростає очікуваний термін корисного використання такого об`єкта, такі витрати слід відносити до капітальних інвестицій. Аналогічними є наслідки і у разі, якщо відбувається заміна окремого важливого компонента (частини) основного засобу, термін корисного використання якого відрізняється від терміну корисного використання такого основного засобу.
У постанові від 10.04.2020р. Верховний Суд за наслідками розгляду справи №1440/1967/18 вказав, що саме керівник підприємства з урахуванням результатів аналізу поточної ситуації і їх істотності вирішує як класифікувати видатки. Тобто, керівництво визначає, які роботи вважаються поліпшенням об`єкта основних засобів, а які пов`язані з підтримкою їх в робочому стані. Залежно від цього видатки відображаються або як капітальні інвестиції з наступним збільшенням первісної вартості об`єкта основних засобів, або як видатки поточного періоду. 
Саме вид фактично здійсненого поліпшення визначає порядок обліку витрат підприємства на проведення такого. 
З наведеного вище випливає, що проведення поліпшення об`єкта передбачає вдосконалення конструкції, що забезпечує підвищення продуктивності об`єкта, який модернізується, сприяє розширенню його технологічних можливостей, досягненню економії ресурсів, покращення умов праці тощо. 
Здійснення ж ремонту полягає у частковому відновленні окремих об`єктів для підтримання їх робочому стані.
Слід зауважити, що проведення капітального ремонту саме по собі жодним чином не свідчить про необхідність автоматичної капіталізації понесених у такому випадку витрат. Необхідність капіталізації пов`язується саме із впливом проведеного ремонту на вартість основного засобу, період його експлуатації та взагалі можливість останньої без проведення ремонтних робіт.
У постанові від 22.06.2020р. (справа №640/20205/18), а також у постанові від 01.04.2021р. (справа №640/4693/19) Верховний Суд, підтримуючи позицію, викладену у постанові від 10.04.2020р. у справі №1440/1967/18, зазначив про те, що право керівника підприємства на класифікацію витрат (поточні чи капітальні) не можна вважати таким, що є дискреційним. Така класифікація витрат має здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства та встановленого порядку ведення бухгалтерського обліку.
Колегія суддів у цій справі не вбачає підстав для відступу від висновків Верховного Суду, що викладені у зазначених постановах.
У справі ж, яка розглядається, судом першої інстанції досліджено копії первинних документів щодо проведеного ремонту, які надавались контролюючому органу в ході планової перевірки в розрізі виду виконання робіт та об`єктів відповідно до додатків 17 та 17.1 до акта перевірки, а саме:
- по ремонтам підрядним способом: накази про витрати на поточний ремонт, дефектні акти, складені комісією про необхідність у проведенні поточного ремонту, акти приймання виконаних будівельних робіт, складені за формою №КБ2в, а також договори підряду із Специфікаціями та додатковими угодами, укладені з підрядниками на певні види ремонтних робіт;
- по ремонтам господарським способом: накази про витрати на поточний ремонт, дефектні акти, складені комісією про необхідність у проведенні поточного ремонту, калькуляція фактичних витрат РБД; матеріальний звіт на списання по ремонту та інвестиціям ремонтно-будівельної ділянки (по тим роботам, в яких затрати на матеріали не закладені в калькуляції та по факту не використовувалися - такий матеріальний звіт не складався та не долучався), акти приймання-здачі поточного ремонту об`єктів основних засобів, складені головою та членами комісії щодо класифікації проведених ремонтних робіт, як поточний ремонт із подальшим відображенням витрат на поточний ремонт у складі поточних витрат періоду.
Дослідивши наявні у матеріалах справи копій первинних документів по кожній господарській операції, що були предметом перевірки контролюючим органом, а також доповідь-обґрунтування щодо неправомірної перекваліфікації ремонтних робіт ПрАТ «Стальканат», суд першої інстанції вірно вказав на те, що наведені роботи були направлені саме на підтримку у робочому стані ОЗ, запобігання аварійного стану та забезпечення безпечних умов експлуатації, а тому є витратами на повсякденне обслуговування ОЗ, а тому правомірно визначені позивачем як «витрати поточного періоду». 
Обґрунтованих доводів на спростування такого висновку суду 1-ї інстанції апеляційна скарга відповідача не містить.
За наведеного, не зазначення контролюючим органом конкретних ознак (критеріїв), за якими понесені ПрАТ «Стальканат» витрати все ж таки пов`язані з поліпшенням об`єкту, що призводить нібито до збільшення майбутніх економічних вигод, первісно очікуваних від використання такого, враховуючи зміст і призначення придбаних Товариством робіт (послуг), а також відсутності доказів проведення саме модернізації, модифікації, добудови або ж реконструкції відповідного об`єкту, слід погодитися із позицією суду 1-ї інстанції про не доведення суб`єктом владних повноважень наявності складу податкового правопорушення при формуванні ПрАТ «Стальканат» фінансового результату до оподаткування.
Аналогічних за змістом висновків з цих спірних питань дійшов й Верховний Суд, зокрема, у постановах від 04.06.2024р. у справі №810/3171/17 та від 21.03.2024р. у справі №640/12797/22.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що контролюючим органом в акті перевірки взагалі не ставиться під сумнів «дійсність» первинних бухгалтерських документів та «реальність» господарських операцій ПрАТ «Стальканат».
Окрім цього, варто зазначити, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основний вид економічної діяльності ПрАТ «Стальканат» це «виробництво виробів із дроту, ланцюгів і пружин» (код КВЕД - 25.93).
А виробництво, за загальним визначенням, це процес (цикл процесів) створення певного товару (продукту) із використанням машин, обладнання і устаткування та залученням людських сил. Отже, виробництво потребує повсякденне обслуговування основних засобів для підтримання останнього у належному робочому стані задля безперервного виробництва.
Посилання відповідача, що проведення демонтажних робіт є «капітальним ремонтом», а тому такі роботи мають бути включені до витрат капітальних інвестицій, відхиляються судом, оскільки, по-перше, як уже встановлено судом, позивачем застосовні норми МСБО, що чітко передбачено обліковою політикою ПрАТ «Стальканат», та визначено позивачем як поточні витрати.
По-друге, як вже було зазначено зміст наведених положень П(С)БО 7 «Основні засоби», а також рекомендацій (методичної допомоги) щодо порядку відображення операцій в бухгалтерському обліку, дає підстави для висновку про те, що роботи, пов`язані з поліпшенням основних засобів, приводять до збільшення первісно очікуваних вигод від використання об`єкта (ів). Відповідними роботами можуть бути модернізація, модифікація, добудування, дообладнання, реконструкція, у результаті яких відбувається збільшення очікуваного строку корисного використання об`єкта, кількості й/або якості продукції (робіт, послуг), виробленої (надаваної) цим об`єктом.
Водночас, виконані ПрАТ «Стальканат» демонтажні роботи не містять робіт з добудування, дообладнання, реконструкції, модернізації.
Роботами ж, пов`язаними з підтримкою основних засобів у робочому стані, є поточні ремонти, техогляд, обслуговування тощо та видатки на проведення таких робіт включаються у видатки поточного періоду відповідного напрямку.
За наведених підстав, доводи відповідача про віднесення до витрат з «капітальних інвестицій» замовних робіт з ремонту кранової естакади СДКЦ та капітального ремонту тепловозу є, у даному випадку, безпідставними, оскільки ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції не надано належних та достатніх доказів щодо модернізації вказаних об`єктів.
Інші доводи і заперечення відповідача на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Посилання ж відповідача на висновки Верховного Суду від 2020-2021р.р. самі по собі не свідчать про те, що суд 1-ї інстанції, ухвалюючи 25.02.2026р. оскаржуване судове рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального права або порушив норми процесуального права. Ці висновки суду 1-ї інстанції, на думку судової колегії, фактично не тільки не суперечать висновкам в зазначених вище справах з огляду на відмінність обставин в порівнянні з обставинами у цій справі, а й взагалі відповідають більш «актуальній» позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 04.06.2024р. у справі №810/3171/17.
Більш того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем було замовлено судову економічну експертизу, за результатами якої складено висновок експерта від 20.06.2025р. №20/06-2025, в якому зроблено висновок про те, що у межах наданих на дослідження документів, документально не підтверджується висновок акту від 02.04.2025р. про результати планової виїзної документальної перевірки про завищення позивачем суми витрат при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток.
У вказаній вище судовій економічній експертизі, експертом також був зроблений висновок й про те, що контексті п.12 МСБО 16, всі подальші витрати, які відносяться до об`єкта основних засобів, який уже був визнаний, повинні відноситися на балансову вартість ОЗ, якщо суб`єкт господарювання з великою часткою імовірності отримає майбутні економічні вигоди, що перевищують первісно розраховані нормативні показники існуючого активу (капіталізуються); бути визнані як витрати в тому періоді, у якому були понесені (не капіталізуються).
До витрат, що капіталізуються, відносяться:
- зміна модифікації об`єкта ОЗ, яка збільшує строк його корисної служби або підвищує його потужність;
- вдосконалення деталей і вузлів машин для досягнення значного поліпшення якості продукції, що випускається;
- упровадження нових виробничих процесів, що забезпечують значне скорочення раніше розрахованих виробничих витрат.
До витрат, що не капіталізуються, відносяться: витрати на ремонт чи технічне обслуговування основних засобів, понесені для відновлення або збереження майбутніх економічних вигід».
У цьому контексті, колегія суддів зважає на те, відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 ст.74 КАС України регламентовано, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як передбачено п.1 ч.1 ст.102 КАС України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
За змістом ст.101 КАС України, висновком експерта вважається докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені перед експертом, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Дійсно, у відповідності до ст.108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими у ст.90 цього Кодексу. Водночас, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.
У той же час, наданий до матеріалів даної справи висновок судової економічної експертизи від 20.06.2025р. №20/06-2025 цілком відповідає вимогам, передбаченим у ст.101 КАС України, є належним та допустимим доказом в розумінні вимог КАС України, приймається судом апеляційної інстанції його до уваги при вирішенні справи та, насамперед, оцінюється в сукупності з іншими, згаданими вище доказами.
До того ж, слід звернути увагу й на те, що судовий експерт, який проводив вказану експертизу був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України за завідомо неправдивий висновок.
Водночас, за змістом ст.111 КАС України, якщо висновок експерта буде визнано неповним чи неясним, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити додаткову експертизу, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи суд може призначити повторну експертизу, яка доручається іншому експерту (експертам).
Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, достовірно знаючи вимоги ст.111 КАС України, своїм правом на звернення до суду 1-ї або 2-ї інстанцій з клопотанням про призначення повторної судово-економічної або судово-будівельної експертизи не скористався, і після ознайомлення із зазначеним висновком експерта жодної мотивованої незгоди (або письмових заперечень) з ним фактично не висловив.
З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а доводи апелянта, у свою чергу, цих висновків не спростовують.
До того ж, слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та лише суб`єктивній думці останнього.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. 
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення має засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 22.05.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: В.А. Голуб 

В.О. Скрипченко