МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Миколаїв

02 липня 2026 р.	справа № 400/1878/26 	

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, розглянув адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України, просп. Берестейський, 14, м. Київ, 01135, 	

про	визнання протиправним та скасування рішення від 20.10.2025 р.; зобов`язання вчинити певні дії	

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - відповідач або Комісія), в якому просить суд:
1) визнати протиправним та скасувати рішення Комісії від 20.10.2025 р. про непідтвердження факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України щодо позивача;
2) зобов`язати Комісію повторно розглянути заяву позивача від 07.04.2025 р. про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України з урахуванням висновків суду.
На обґрунтування своїх вимог позивач пояснив, що під час окупації м. Херсон збройними формуваннями рф його, в період з 24.09.2022 р. до 04.10.2022 р., було протиправно позбавлено волі та поміщено в підвал приміщення ГУ НП в Херсонській області. Ці обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а також поясненнями його дружини та сусідив. 07.04.2025 р. позивач подав до Комісії заяву, в якій просив встановити факт позбавлення його волі, у задоволенні якої відповідач відмовив.
На переконання позивача, відповідач допустив наступні порушення під час ухвалення оскаржуваного рішення:
- не забезпечив реалізацію права позивача на участь в адміністративному провадженні, відповідно до Закону України “Про адміністративну процедуру”;
- відповідач не дотримався порядку розгляду заяви, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення;
- відповідачем не надана оцінка долученим до заяви доказам;
- відсутність достатньої кількості голосів членів Комісії за ухвалення рішення про встановлення факту позбавлення позивача свободи, слід розглядати виключно у сенсі результату голосування і не слід ототожнювати з ухваленням рішення про непідтвердження факту;
- Комісія наділена правом на отримання від органів виконавчої влади інформації, документів та матеріалів, необхідних для виконання покладених на неї завдань.
Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що Закон України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей” поширюється лише на осіб, позбавлених свободи державою-агресором у зв`язку із захистом державного суверенітету чи через здійснення діяльності, що становила реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування. Позивач не подав документів, з яких можливо було встановити, що його позбавлення волі відбулось саме через такі дії.
Одночасно з відзивом відповідач подав заяву про визнання причин пропуску строку на подання відзиву поважними та поновлення такого строку, мотивуючи її тим, що Комісія є єдиним органом уповноваженим на виконання завдань, визначених Законом України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей” і у зв`язку з надмірною завантаженістю матеріалами, у визначений судом строк, подати відзив було неможливо.
Приписами ст. 118 ч. 1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Згідно з ст. 162 ч. 5 КАС України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
В ухвалі про відкриття провадження в даній справі, суд встановив відповідачу 15-денний строк на подання відзиву, який обліковується з моменту отримання ним ухвали.
Відповідно до ст. 121 ч. 2 КАС України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Враховуючи наведені відповідачем обставини, суд дійшов висновку, що причини пропуску відповідачем строку на подання відзиву є поважними, а тому наявні підстави для його поновлення.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
07.04.2025 р. ОСОБА_1 подав до Комісії заяву встановленого зразка про встановлення щодо нього факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (для громадян, які є цивільними особами) (далі - заява).
Як слідує з тексту заяви, в ній позивач пояснив, що 24.09.2022 р. його було затримано військовими рф у власному будинку та доставлено до підвального приміщення, в якому його утримували разом з іншими громадянами України до 04.10.2022 р.
В розділі заяви “Причини незаконного позбавлення особистої свободи” позивач зазначив, що, на його думку, він був позбавлений свободи за заявою сусіда ОСОБА_2 , який з початку війни займав проросійську позицію. Також позивач послався на те, що приймав участь у мітингу проти окупації в смт. Білозерка.
На підтвердження позбавлення його особистої свободи, позивач навів посилання на статті в мережі Інтернет та відео у сервісі Youtube.
До своєї заяви ОСОБА_1 долучив копію паспорта громадянина України, довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, постанову про залучення до провадження як потерпілого від 28.08.2023 р., протокол допиту потерпілого від 28.03.2023 р., власні письмові пояснення, а також письмові пояснення дружини ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .
Протоколом засідання Комісії від 20.10.2025 р. № 1.5/7-5018ДСК заява ОСОБА_1 була розглянута.
Листом Міністерства розвитку громад та територій України від 29.10.2025 р. позивача було оповіщено про непідтвердження факту позбавлення його особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України у зв`язку з тим, що позивачем не надані документи на підтвердження діяльності, передбаченої ст. 2 ч. 1 п. 2 пп. “а”, “б” Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей”.
Як визначено преамбулою Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей”, він визначає основи соціального і правового захисту осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а також членів їхніх сімей. 
Відповідно до ст. 2 ч. 1 п. 2 пп. “а”, “б” цього Закону, його дія поширюється на громадян України:
які є цивільними особами, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, яких було позбавлено особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями під час перебування на тимчасово окупованих територіях України або на території держави-агресора:
а) у зв`язку із здійсненням такими громадянами діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану із відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, якщо були підстави вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;
б) у зв`язку з незаконними діями держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.
Тож, у розумінні ст. 2 ч. 1 п. 2 пп. “а”, “б” Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей”, для набуття статусу особи, позбавленої особистої свободи державою-агресором, необхідна одночасна наявність таких умов:
1) належність до цивільних осіб,
2) позбавлення державою-агресором такої особи особистої свободи внаслідок:
- здійснення діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України,
- здійснення професійної, громадської, політичної чи правозахисної діяльності, пов`язаної з відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України,
- здійснення захисту прав та свобод інших осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність.
Кваліфікуючою ознакою до всіх вищеперелічених випадків є реальна або потенційна небезпека незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями.
Або позбавлення державою-агресором такої особи особистої свободи через незаконні дії держави-агресора, її органів, підрозділів, формувань, інших утворень з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України.
За приписами ст. 3 Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей”:
Прийняття рішень з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України здійснюється Комісією з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (далі - Комісія) (ч. 1 Закону).
Комісія утворюється при центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України (ч. 2 Закону).
Завданнями Комісії є:
1) розгляд заяв та матеріалів (довідки, інформація, інші документи), визначених статтею 4 цього Закону, щодо встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України;
2) прийняття рішень про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (ч. 5 Закону).
Статтею 4 ч. 2, 3 Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей” передбачено, що підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до підпункту "а" пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону є такі документи:
1) заява особи або її законного представника, або члена сім`ї особи, подана за зразком, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України;
2) документи та/або відомості, що підтверджують факт (факти) порушення норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року стосовно заявника при його захопленні, незаконному затриманні, незаконному арешті, незаконному триманні або іншим чином незаконному позбавленні особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами і формуваннями, іншими утвореннями, у зв`язку із здійсненням такою особою діяльності, спрямованої на вираження поглядів, цінностей, позицій щодо відстоювання державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, а також за здійснювану професійну, громадську, політичну чи правозахисну діяльність, пов`язану з відстоюванням державного суверенітету, незалежності, територіальної цілісності і недоторканності України, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України, захистом прав та свобод осіб, позбавлених особистої свободи через таку діяльність, та про підтвердження дійсності підстав вважати, що здійснення такої діяльності становило реальну або потенційну небезпеку для незаконного переслідування особи державою-агресором, її органами, підрозділами, формуваннями, іншими утвореннями;
3) витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (за наявності кримінального провадження стосовно особи);
4) повідомлення органів сил безпеки та сил оборони стосовно особи.
Підставою для встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України відповідно до підпункту "б" пункту 2 частини першої статті 2 цього Закону є такі документи:
1) заява особи або її законного представника, або члена сім`ї особи, подана за зразком, встановленим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованих територій України;
2) документи та/або відомості, що підтверджують факт та обставини позбавлення особи особистої свободи;
3) документи та/або відомості, що підтверджують факт (факти) порушення норм Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року стосовно заявника при його захопленні, незаконному затриманні, незаконному арешті, незаконному триманні або іншим чином незаконному позбавленні особистої свободи державою-агресором, її органами, підрозділами і формуваннями, іншими утвореннями з явною або прихованою метою спонукання України, іншої держави, державного органу, організації, у тому числі міжнародної, юридичних або фізичних осіб до дій або утримання від здійснення дій як умови звільнення громадянина України;
4) витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань (за наявності кримінального провадження стосовно особи);
5) повідомлення органів сил безпеки та сил оборони стосовно особи.
Згідно з ст. 4 ч. 6, 7 Закону України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей”, під час розгляду заяв Комісією беруться до уваги:
1) інформація, відомості та/або дані, надані особою (заявником), її законним представником, іншою близькою особою, адвокатом чи іншим представником заявника за договором;
2) документи (довідки) щодо достовірності відомостей (інформації), наведених особою та/або стосовно особи, надані центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами на запит Комісії;
3) рішення з відповідних питань міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною;
4) інша інформація, надана чи оприлюднена міжнародними, правозахисними та іншими організаціями.
У разі потреби Комісія заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи та/або відомості, та/або свідків, законного представника особи, іншої близької особи, адвоката чи іншого представника заявника, які надали Комісії свідчення, інформацію, відомості.
За результатами розгляду поданих заяв, документів та/або відомостей з підстав, визначених частинами першою - п`ятою цієї статті, Комісія приймає рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про визнання особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, чи про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України.
При прийнятті рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України Комісія встановлює дату початку строку позбавлення особи особистої свободи, а у разі звільнення особи з місць несвободи - дату її звільнення.
Рішення про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, про відмову у визнанні особи членом сім`ї особи, стосовно якої встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні відповідно до Закону України “Про адміністративну процедуру”.
В свою чергу, ст. 4 ч. 1 п. 12 Закону України “Про адміністративну процедуру” визначає одним з принципів адміністративної процедури гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні.
Особа має право бути заслуханою адміністративним органом, надавши пояснення та/або заперечення у визначеній законом формі до прийняття адміністративного акта, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи.
Адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків.
Особа має право у передбаченому законом порядку витребовувати та/або надавати документи, а також інші докази, що стосуються обставин адміністративної справи (ст. 17 Закону України “Про адміністративну процедуру”).
Відповідно до 47 ч. 1 п. 2 Закону України “Про адміністративну процедуру”, під час підготовки справи до розгляду та вирішення, крім невідкладного розгляду та вирішення справи (стаття 60 цього Закону), адміністративний орган встановлює наявність та достатність матеріалів у справі, а також за необхідності залучає до участі в адміністративному провадженні адресата, повідомляє йому правові підстави початку адміністративного провадження та можливі наслідки прийняття адміністративного акта.
Стаття 49 ч. 1 Закону України “Про адміністративну процедуру” визначає, що адміністративний орган повідомляє адресата та заінтересованих осіб про початок адміністративного провадження невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів після його початку, у порядку, передбаченому цим Законом.
У разі якщо адресат та/або заінтересована особа невідомі, адміністративний орган розміщує повідомлення на своєму офіційному веб-сайті або оприлюднює його в інший визначений законодавством спосіб.
У повідомленні зазначаються права та обов`язки учасника адміністративного провадження, у тому числі порядок ознайомлення з матеріалами справи, а також способи подання ним своїх пояснень та зауважень у справі та строк, протягом якого особа має право їх подати. Якщо необхідна особиста присутність учасника адміністративного провадження або його представника під час розгляду та вирішення справи (вчинення процедурної дії), у повідомленні наводиться обґрунтування такої необхідності.
Таким чином, Законом України “Про соціальний і правовий захист осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, та членів їхніх сімей” передбачено, що рішення про непідтвердження факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України повинно прийматись за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні відповідно до норм Закону України “Про адміністративну процедуру”, а останній Закон передбачає порядок повідомлення особи про початок адміністративної процедури та розгляд його справи.
За приписами ст. 79 ч. 3 КАС України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Враховуючи, що відповідач прийняв рішення про непідтвердження стосовно ОСОБА_1 факту позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, а таке рішення повинно прийматись за умови забезпечення права позивача прийняти особисту участь в розгляді його справи, відповідач повинен був разом з відзивом подати докази повідомлення позивача про початок адміністративного провадження.
За відсутності таких доказів, суд приходить до висновку про порушення відповідачем процедури розгляду заяви позивача.
В той же час суд зауважує, що процедурні порушення з боку суб`єкта владних повноважень слід розглядати скрізь призму того, чи призвели вони до ухвалення невірного рішення, однак в даному разі Законом, що регулює спірні правовідносини, безальтернативно визначено, що у випадку прийняття негативного рішення, Комісія повинна створити умови для реалізації права на особисту участь в розгляді заяви, тобто повідомити особу про розгляд його заяви, чого відповідач не довів.
Оцінюючи спірне рішення Комісії по суті, суд зазначає наступне.
Як вже наводилось судом вище, рішення про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України приймається за умови встановлення двох обставин: 1) власне факту позбавлення особи свободи та 2) якщо позбавлення свободи було пов`язане із здійсненням особою діяльності на підтримку суверенітету та територіальної цілісності України шляхом здійснення професійної, громадської, політичної, правозахисної чи іншої діяльності, за умови, що такі дії особи створювали небезпеку переслідування державою-агресором.
Відповідач мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_1 не подав доказів того, що позбавлення його свободи було пов`язане саме з активною проукраїнською діяльністю на окупованій частині Херсонської області.
Разом з тим, у своїй заяві позивач навів такі обставини: участь у мітингу на підтримку територіальної цілісності України, який відбувся в смт. Білозерка. На підтвердження цього позивач навів 2 посилання на сервіс Youtube, а також надав письмові пояснення ОСОБА_6 , яка підтвердила, що ОСОБА_1 , разом з нею та іншими особами 10.09.2022 р., у складі автоколони, прибули до смт. Білозерка на мітинг на підтримку України, який був придушений військовослужбовцями рф, в тому числі за допомогою зброї. Також позивач пояснив, що під час позбавлення його особистої свободи, він неодноразово допитувався саме з приводу негативного ставлення до дій рф та її військовслужбовців під час війни.
Спірне рішення Комісії не містить оцінки цих обставин.
Таким чином, рішення Комісії про відмову у встановленні факту позбавлення ОСОБА_7 особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України ґрунтується на неповно встановлених обставинах.
Оцінка вищенаведених обставин належить до виключної компетенції Комісії, яка, у разі їх відхилення, повинна мотивувати, чому такі обставини не взяті нею до уваги або чому вони не можуть вважатись діяльністю позивача на захист суверенітету та територіальної цілісності України.
За таких обставин, позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 139 ч. 1 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивач сплатив судовий збір в сумі 1 064,96 грн., доказів понесення інших судових витрат сторони суду не подавали.
З урахуванням задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача в повній сумі за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України (просп. Берестейський, 14, м. Київ, 01135, ЄДРПОУ 37472062) задовольнити.
2. Пункт 42 протоколу від 20 жовтня 2025 р. № 1.5/7-5018ДСК засідання Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, визнати протиправним та скасувати.
3. Зобов`язати Комісію з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України (просп. Берестейський, 14, м. Київ, 01135, ЄДРПОУ 37472062) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) від 7 квітня 2025 р. про встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України, з урахуванням висновків суду, викладених в цьому рішенні.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Комісії з питань встановлення факту позбавлення особи особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України при Міністерстві розвитку громад та територій України (просп. Берестейський, 14, м. Київ, 01135, ЄДРПОУ 37472062) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 1 064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок).
5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз