КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 756/1580/26 Головуючий у суді І інстанції: Диба О.В.
провадження № 22-ц/824/9101/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Нежури В.А., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мельникової Людмили Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року про забезпечення позову у справі у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Азов 8» до ОСОБА_1 про відновлення становище, яке існувало до порушення,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просив скасувати рішення про виправлення технічної помилки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 , а також відновити становище, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ОСОБА_1 привести технічний поверх у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_2 у попередній стан.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2026 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
18.02.2026 року від представника позивача - адвоката Лисенка С.М. надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення позначене в технічному паспорті під №18, площею 48,7 м.кв. у квартирі АДРЕСА_1 (об`єкт нерухомого майна №749736080000).
Свої вимоги мотивує тим, що предметом позову є вимога позивача до відповідача щодо скасування рішення державного реєстратора, яким за відповідачем було зареєстроване право власності на приміщення позначене в технічному паспорті під №18, площею 48,7 м.кв. у квартирі АДРЕСА_1 , що розташоване на технічному поверсі вказаного будинку, а позовні вимоги безпосередньо стосуються спірного майна.
В обґрунтуванні заяви представник також вказував, що на вище вказане приміщення 17.12.2025 року зареєстровано право власності за відповідачем всупереч вимог закону, чим здійснено самовільне заволодіння спільним майном співвласників та приєднання його до квартири належної відповідачу. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року заяву Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Азов 8» про забезпечення позову задоволено.
В рамках вжиття заходів забезпечення позову накладено арешт на приміщення, позначене в технічному паспорті під №18, площею 48,7 м.кв. у квартирі АДРЕСА_1 (об`єкт нерухомого майна №749736080000).
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, адвокат Мельникова Л.В., в інтересах ОСОБА_1 , подала до Київського апеляційного апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСББ «Азов 8» про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що матеріалами справи підтверджується, що квартира під АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно з договором купівлі- продажу квартири від 18.02.2019 року.
Відповідно до п.2 зазначеного договору, квартира має загальну площу 186,30 кв. м. та складається з п`яти житлових кімнат, житловою площею 102.60 кв.м. При цьому, в технічному паспорті на квартиру від 23.06.2014 року вказані наступні приміщення:
поверх 25 літ. «А»;
поверх 26 літ. «А»;
антресоль.
Водночас, відповідно до технічного паспорту на будинок 2014 року (який виготовлений забудовником при введенні будинку в експлуатацію) долученого самим позивачем до матеріалів справи, антресоль у квартирі АДРЕСА_4 наявна з моменту забудови та чітко визначена як в плані, так і в експлікації до технічного паспорту. Крім того, антресоль є в плані квартири, який долучено до технічного паспорту від 23.06.2014 року.
Таким чином, спірне приміщення (антресоль) з моменту забудови будинку та введення його в експлуатацію, не було спільною власністю співвласників багатоквартирного будинку, а було технічно та документально частиною кв. АДРЕСА_4 і залишається частиною квартири відповідача і надалі.
В резолютивній частині оскаржуваної ухвали суд першої інстанції забезпечив позов шляхом накладення арешту на приміщення позначене в технічному паспорті № НОМЕР_1 , площею 48,7 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 . При цьому ухвала не містить конкретизації в якому саме технічному паспорті вказано номер приміщення №18, оскільки, як вбачається із технічного паспорту будинку від 23.06.2014 року приміщення в квартирі відповідача не мають нумерацію під номером 18. Таке саме формулювання містить і витяг з реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.03.2026 року, де державним реєстратором накладено арешт згідно з ухвалою на: «приміщення позначене в технічному паспорті під номером 18, площею 48,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_2 ».
Відповідач наголошує, що судом першої інстанції при прийнятті такого рішення порушено збалансованість інтересів сторін та безпідставно обмежено право власності відповідача на все майно, оскільки антресоль включено до квартири відповідача від часу будівництва будинку, що підтверджується технічними паспортами та будинок та на квартиру, таким чином накладення арешту на не визначену частину квартири обмежує право власника розпоряджатися всім майном на власний розсуд.
Зазначала, що заява не містить доказів в обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та/або зробити неможливим виконання рішення суду.
Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушено принцип співмірності, оскільки накладаючи арешт на невизначену частину квартири відповідача, суд фактично накладає арешт на все майно відповідача (всього 239,7 кв.м.), яке є неподільним на частини, і майнові і фінансові наслідки для відповідача внаслідок такого арешту є суттєвими.
14 квітня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСББ «Азов 8» - адвоката Лисенка Сергія Миколайовича, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник позивача зазначав, що з оскаржуваної ухвали прямо вбачається, що предметом позову є вимога ОСББ «Азов 8» щодо скасування рішення державного реєстратора, яким за відповідачем було зареєстровано право власності на примішення, позначене в технічному паспорті під № 18, площею 48,7 кв.м. квартирі АДРЕСА_4 , розташоване на технічному поверсі будинку. Тобто саме це приміщення є предметом спору.
Зазначав, що факт реєстрації права власності за відповідачем не може сам по собі свідчити про законність набуття такого права, тим більше коли йдеться про майно, сформоване за рахунок технічного поверху, що належить усім співвасникам будинку. Саме тому суд першої інстанції обгрунтовано визнав необхідним накласти арешт на спірне приміщення, щоб забезпечити збереження майна та гарантувати виконання можливого рішення суду.
Щодо необхідності забезпечення позову, представник позивача наголошував, що позивач обгрунтовано зазначив ризики відчуження саме спірного приміщення, які підтверджуються самим фактом реєстрації права власності на цей об`єкт. У такій ситуаціх невжиття заходів забезпечення позову могло б призвести до втрати можливості виконати майбутнє рішення суду. Саме тому суд першої інстанції правильно врахував ці ризики та забезпечив збалансованість інтересів сторін шляхом накладення арешту на приміщення, що є предметом спору.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи заяву представника позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірне майно є предметом позову, а позивач вказував, що відповідачем здійснено всупереч закону самовільне заволодіння майном, яке сформоване за рахунок технічного поверху.
Суд першої інстанції вважав, що у зв`язку із тим, що існує реальна можливість того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити та/або зробити неможливим виконання можливого рішення суду, накладення арешту на майно забезпечить його збереження в натурі на момент виконання рішення суду, а між сторонами дійсно існує спір відносно права.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, відчужити його тощо.
Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Встановлено, що в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває справа за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Азов 8» до ОСОБА_1 про відновлення становище, яке існувало до порушення.
Позивач в прохальній частині позовної заяви просив суд:
Скасувати Рішення про виправлення технічної помилки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 82445552 від 17.12.2025 прийняте державним реєстратором Седлецькою Т.А. щодо об`єкту нерухомого майна №719736080000 (кв. АДРЕСА_1 ).
Відновити становище, яке існувало до порушення шляхом зобов`язання ОСОБА_1 привести технічний поверх у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у попередній стан, а саме:
- демонтувати самочинно встановлені стінові конструкції на технічному поверсі, у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , якими було виокремлено частину поверзу та приєдано до кв. АДРЕСА_4 ;
- відновити міжповерхове перекриття між технічним поверхом та приміщенням квартири АДРЕСА_1 , позначеному на плані технічного паспорту від 12.11.2025 року № 844/12/11/25 на зазначену квартиру, як приміщення № 18 площею 48,7 кв.м. та приміщення № 10 площею 21,7 кв.м..
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості щодо права власності на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна №719736080000, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 ..
Предметом позову є вимога позивача до відповідача щодо скасування рішення державного реєстратора, яким за відповідачем було зареєстроване право власності на приміщення позначене в технічному паспорті під №18, площею 48,7 м.кв. у квартирі АДРЕСА_1 , що розташоване на технічному поверсі вказаного будинку. Позовні вимоги безпосередньо стосуються спірного майна. Позивач вважає, що на дане приміщення 17.12.2025 року зареєстроване право власності за відповідачем всупереч вимог закону, чим здійснено самовільне заволодіння спільним майном співвласників та приєднання його до квартири відповідача.
Отже, предметом спору є законність реєстрації права власності приміщення № 18 площею 48,7 кв.м. сформоване за рахунок технічного поверху, що належить всім співвласникам будинку. Саме ця реєстрація оспорюється позивачем. 
Тому судом першої інстанції вірно накладено арешт виключно на спірний об`єкт, що відповідає вимогам закону та принципу співмірності.
Доводи апеляційної скарги про належність спірного приміщення до квартири АДРЕСА_4 , суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони не мають належного правового підтвердження і не спростовують законність оскаржуваної відповідачем ухвали суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтування необхідності забезпечення позову, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки спірне приміщення є предметом позову, а тому накладення арешту на спірне майно є співмірним з заявленими вимогами.
Доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті оскаржуваної ухвали порушено принцип співмірності, оскільки накладаючи арешт на невизначену частину квартири відповідача, суд фактично накладає арешт на все майно відповідача (всього 239,7 кв.м.), яке є неподільним на частини, і майнові і фінансові наслідки для відповідача внаслідок такого арешту є суттєвими, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки арешт накладено виключно на приміщення площею 48,7 кв.м. позначене в технічному паспорті під № 18, яке є предметом спору. Тому захід забезпечення позову застосовано лише в межах позовних вимог та не поширюється на інше майно відповідача.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої у справі ухвали.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Мельникової Людмили Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «10» червня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді В.А. Нежура

С.Г. Музичко