ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1540/26 Справа № 403/3000/12 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів: Ткаченко І.Ю., Пищиди М.М.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – державний нотаріус Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Людмила Григорівна, про визнання недійсним і скасування заповіту та заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого на момент звернення до суду діяла ОСОБА_1 , звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_3 , третя особа – державний нотаріус Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Черновська Людмила Григорівна, про визнання недійсним і скасування заповіту та заяви про прийняття спадщини.

Позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що з 20 вересня 1991 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у шлюбі народився син ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Його спадкоємцями першої черги були позивачі, а також його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Його спадкоємцями першої черги були позивач ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_7 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_7 , її спадкоємцем першої черги був позивач - ОСОБА_2 .

У встановлені законом строки позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , як від свого імені, так і в інтересах неповнолітнього  ОСОБА_2 . Проте, реалізації спадкових прав перешкоджала відсутність у позивача свідоцтва про народження ОСОБА_4 , яким заволоділа сім`я відповідача.

Відновивши відповідний документ позивачка дізналася, що 29 грудня 2010 року ОСОБА_7 заповіла усе своє майно - ОСОБА_3 .

Позивачі вважали, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки на момент складення заповіту у ОСОБА_7 був стійкий розлад здоров`я: з 2006 року дисцикулярна єнцефалопатія 2 ст. на фоні атеросклеротичного ураження магістарльних артерій голови; з 2006 року органічний астинічний розлад; онкологічна хвороба легенів 4-ї стадії з метастазами; серцева недостатність 2 ст., міокардіосклероз; ревматичні захворювання; хвороби очей та інші. З грудня 2010 року по січень 2011 року вона знаходилася на лікуванні, приймала сильно діючі ліки.

Крім того, ОСОБА_7 знаходилася в емоційно-пригніченому, депресивному стані у зв`язку із смертю її чоловіка та сина.

Складення заповіту не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона говорила, що все своє майно залишить онуку.

Складення заповіту не було вільним, оскільки ОСОБА_7 перебувала під контролем сім`ї відповідача.

Сім`я відповідача свідомо не лікували ОСОБА_7 , приховували від неї інформацію про стан її здоров`я, ввели її в оману щодо змісту правочину.

Відтак позивачі стверджували, що остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ураховуючи викладене та уточнивши в подальшому позовні вимоги, позивачі просили суд:

- визнати недійсним та скасувати заповіт від імені ОСОБА_7 від 29 грудня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 ;

- визнати недійсним та скасувати заяву від імені ОСОБА_8 про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_6 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – відмовлено.

У поданій 17 жовтня 2025 року апеляційній скарзі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не дослідив та не надав належної оцінки наданим доказам, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Позивачі наполягають, що спірний заповіт є недійсним саме з підстав, визначених у статті 225 ЦК України, оскільки складений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Також позивачі стверджують, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності справи, оскільки більша частина спадкового майна розташована на території Чечелівського району міста Дніпра, у зв`язку з чим ними подавалось клопотання про зміну територіальної підсудності, яке безпідставно було відхилено судом.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач ОСОБА_3  заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачів, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянти обґрунтовували свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 грудня 2010 року завідувачем Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою Черновською Л.Г. посвідчено заповіт за яким ОСОБА_7 заповіла усе своє майно ОСОБА_3 . Заповіт підписано ОСОБА_7 .

Також, 29 грудня 2010 року ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Спадкова справа після ОСОБА_7 заведена державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори.

15 лютого 2011 року заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_1 , як представник неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , який є онуком померлої.

15 березня 2011 року заяву про прийняття спадщини подав ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали шлюб 20 вересня 1991 року.

Згідно свідоцтва про народження у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_11 були ОСОБА_10 та ОСОБА_12 .

Згідно свідоцтва про одруження ОСОБА_11 змінила прізвище на « ОСОБА_13 ».

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно лікарського свідоцтва про смерть від 15 лютого 2011 року, складеного КЗ «Міська клінічна лікарня №16», ОСОБА_7 померла вдома по АДРЕСА_1 по причині, зокрема, злоякісне новоутворення правої легені.

На запит суду КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» надав ксерокопію амбулаторної карти ОСОБА_7 (т.1 а.с.121-169).

На запит суду КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР надав копії Амбулаторної картки ОСОБА_7 та копію її медичної карти № 438/300 (т.1 а.с.192-216).

Також, КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР надав витяг з журналу обліку прийому хворих у якому відображено факт госпіталізації ОСОБА_7 31 грудня 2010 року о 10:45 год. (т.2 а.с.112, 114, т.6 а.с.147-151).

Позивачкою ОСОБА_1 долучені копії медичних документів, які були вилучені органом досудового розслідування у ОКЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» в межах кримінального провадження № 12015040680002339 (т.6 а.с.206-242).

Позивачкою ОСОБА_1 неодноразово надавалися окремі медичні документи щодо ОСОБА_7 , а також відповіді лікарів, їхні наукові статті щодо діагностованих у ОСОБА_7 захворювань.

Свідки надавали різні показання, одні вказували на адекватний стан ОСОБА_7 у період наближений до дня складення заповіту, інші вказували що поведінка останньої була неадекватною.

Згідно акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 19 вересня 2013 року ОСОБА_7 під час укладення заповіту 29 грудня 2010 року не страждала на психічний розлад та не виявляла ознак розладів психічної діяльності, могла усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними.

Експертами враховано амбулаторну картку надану КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №2» надав ксерокопію амбулаторної карти ОСОБА_7 , амбулаторну картку та медичну карту № 438/300 надані КЗ «Павлоградський протитуберкульозний диспансер» ДОР, а також показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Відповідачем надано висновок експерта від 27 листопада 2020 року, складений на замовлення останнього та який відповідає вимогам ч.5 ст. 106 ЦПК України (у ньому зазначено, що він підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок).

Згідно вказаного висновку рукописний текст та підпис на заповіті від 29 жовтня 2010 року вчинено ОСОБА_7 .

Позивачкою ОСОБА_1 долучено висновок експерта від 02 грудня 2021 року, складений на її замовлення та який відповідає вимогам ч.5 ст. 106 ЦПК України (у ньому зазначено, що він підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок).

Згідно вказаного висновку зображення копій медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_7 , які завірені завідуючою диспансерним відділенням КЗ ППТД Антонюк (Поповою) Ю.В., що знаходяться в матеріалах цивільної справи № 403/3000/12 та зображення копій медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_22 , що знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 12015040680002339 виготовлені не з одного оригіналу або його копії.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 06 травня 2025 року, проведеної в межах кримінального провадження № 62019170000000849, здійснено на підставі медичних документів та показань свідків, ОСОБА_7 , у період часу з 28 грудня 2010 року по 29 жовтня 2010 року тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (висновок психіатра). Висновки психолога зводяться до неможливості надати відповідь на частину запитань та гіпотетичними відповідями на інші.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт того, що ОСОБА_7 у момент вчинення заповіту та заяви про прийняття спадщини не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вони вчинені під впливом помилки чи обману з боку сім`ї відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо підсудності даної справи

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно вимог статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами, як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2011 році ОСОБА_1 зверталась до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, який ухвалою суду від 09 серпня 2011 року був повернутий позивачу для подання його до належного суду (т.1 а.с.20).

Також, у 2011 році ОСОБА_1 зверталась до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновської Л.Г., ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсним заповіту, який ухвалою суду від 05 вересня 2011 року був повернутий позивачу для подання його до належного суду за місцезнаходженням відповідача ОСОБА_3 (т.1 а.с.21).

Крім того, у жовтні 2011 року ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітньої дитини – інваліда ОСОБА_2 , зверталась до Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Черновської Л.Г., ОСОБА_3 , третя особа – Орган опіки та піклування Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсним заповіту, який ухвалою суду від 17 жовтня 2011 року був повернутий позивачу для подання його до належного суду за місцезнаходженням відповідача (т.1 а.с.22).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року позовну заяву ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах неповнолітньої дитини – інваліда ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, повернуто позивачу та роз`яснено, що для вирішення цього спору потрібно звернутися до суду за місцезнаходженням майна або основної його частини (т.1 а.с.23).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року залишено без змін (т.1 а.с.24).

Залишаючи без змін ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2011 року апеляційний суд виходив з того, що спір виник щодо нерухомого майна, а саме квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка оспорюваним заповітом була заповідана ОСОБА_3 , а тому справа повинна розглядатися Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Вказана ухвала апеляційного суду набрала законної сили та не була оскаржена в касаційному порядку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що при відкритті провадження у справі судом першої інстанції дотримано правила територіальної юрисдикції (підсудності), у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Щодо вирішення справи по суті спору

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому у передбачених цим Кодексом випадках.

Спірні правовідносини стосуються захисту спадкових прав позивача ОСОБА_2 , як спадкоємця за правом представлення, пов`язаних із наявністю заповіту, складеного на ім`я відповідача  ОСОБА_3 , посвідченого 29 грудня 2010 року завідувачем Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою Черновською Л.Г.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом..

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 466/9242/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 683/1110/21.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пред`являти позовні вимоги про визнання заповіту недійсним відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України мають право виключно особи, суб`єктивні права яких виникають відповідно до норм книги шостої ЦК України (спадкоємців за законом, спадкоємців за іншим заповітом, відказоодержувачів) та порушені у зв`язку із вчиненням (складанням) недійсного (за їх твердженням) заповіту.

Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Відповідно до статті 1247 ЦК України (у редакції, чинній на час складання заповіту) заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Аналізуючи наведені норми права, можна дійти висновку, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його волі.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (пункт 7.18 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки висловлені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Питання наслідків нікчемності правочину (у тому числі і заповіту, як одностороннього правочину) врегульовані частинами першою та другою статті 216 ЦК України.

У частині першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Отже, не підписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, та відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України, це має наслідком його нікчемність.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За частиною першою статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У справі, що є предметом апеляційного розгляду,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулись із вимогою про визнання недійсним заповіту та заяви про прийняття спадщини від імені ОСОБА_7 з ти тих підстав, що остання, у момент їх вчинення, не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вони вчинені під впливом помилки чи обману з боку сім`ї відповідача.

Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення – зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України – договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Ці правові позиції є незмінними.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказала, що, взявши за основу акт судово-психіатричної експертизи про те, що на час укладення оспорюваного договору довічного утримання позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі 465/1217/16-ц (провадження № 61-1333св18) дійшла висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Разом з тим, у постановах Верховного Суду: від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Колегія суддів наголошує, що звертаючись до суду з позовом позивачі обґрунтовували його тим, що спірний заповіт є недійсним саме з підстав, визначених у статті 225 ЦК України, оскільки складений особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вимог про визнання заповіту недійсним або неукладеним з підстав того, що заповіт підписаний іншою особою позивачі не заявляли та позов з цих підстав не обґрунтовували, що не позбавляє їх права звернутися до суду з відповідними вимогами у передбаченому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відтак, розглядаючи спір суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт того, що ОСОБА_7 у момент вчинення заповіту та заяви про прийняття спадщини не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, вони вчинені під впливом помилки чи обману з боку сім`ї відповідача.

Відповідно відхиляються як безпідставні доводи позивачів, що не охоплюються вказаними предметом та підставами, зокрема, заперечення факту підписання оскаржуваних правочинів ОСОБА_7 .

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 березня 2020 року у справі № 716/1051/17 (провадження № 61-40992св18), від 01 листопада 2023 року у справі № 730/624/20 (провадження № 61-5984св23).

У частини першій статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений, зокрема з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 61-29цс23) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Разом із тим, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

Відсутність підпису заповідача в заповіті свідчить про порушення вимог щодо форми заповіту.

З урахуванням наведеного, непідписання заповіту заповідачем свідчить, що заповіт складено з порушенням вимог щодо його форми, і відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України це має наслідком його нікчемність.

Тому беруться до уваги лише докази, які стосуються можливості ОСОБА_7 , у момент вчинення спірних правочинів, усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, наявність у її діях помилки чи наявності обману щодо неї.

Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що згідно висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи № 28 від 19 вересня 2013 року, яка була проведена Українським НДІ соціальної ті судової психіатрії та наркології, ОСОБА_7 при складанні заповіту 29 грудня 2010 року не виявляла ознак психічного захворювання, усвідомлювала свої дії та могла керувати ними.

Також висновком судово-психіатричної експертизи № 714 віл 06 травня 2025 року, проведеної Львівською філією судових експертизи ДУ «ІСП МОЗ України», встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у період з 28 рудня 2010 року по 29 грудня 2010 року тяжким психічним розладом не страждала, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У вказаному висновку експерта зазначається, що можливо лише гіпотетично припустити, що ОСОБА_7 перебувала у важкому психологічному стані, який зумовлений важким станом здоров`я та втратою близьких людей.

Колегія суддів наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Виходячи із висновків зазначених двох судово-психіатричних експертиз, що були проведені в різний час, незалежно одна від одної, за різними документами та в різних експертних установах, – суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачі надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилались як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Дніпра від 09 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 06 травня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.Ю. Ткаченко

М.М. Пищида