ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/1270/26
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Віннікова С.В (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Левшиної Г.В.
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2026 (суддя Євстигнеєва Н.М.) у справі №904/1270/26,
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" 
до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"
про стягнення 15 693,64 грн, 

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Укрзалізниця" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" втрат від інфляції у розмірі 12 142,38грн та 3% річних у розмірі 3 551,26грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № ПР/М-17-2/14-744/НЮдч "Про експлуатацію залізничної під`їзної колії Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", яка примикає до станції Терни і Рядова Регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 14.12.2017, а також договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом від 01.07.2020.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2026 у справі №904/1270/26 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 3% річних у розмірі 3 551,26грн, втрати від інфляції у розмірі 12 142,38грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 662,40грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2026 у справі №904/1270/26 у повному обсязі та ухвалити нове, яким відмовити в задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ПРАТ «ПІВНГЗК» зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, на які відповідач посилався як на підставу своїх заперечень. Скаржник наголошує, що заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних є особливою мірою цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання зі сплати плати за користування вагонами, яка виникла з правовідносин щодо перевезення вантажів. Водночас умови таких перевезень та відповідальність сторін чітко регулюються спеціальним законодавством, зокрема статтями 908, 920 ЦК України та Статутом залізниць України.
Згідно зі статтею 105 та частиною 5 статті 114 Статуту залізниць України, вантажоодержувачі та залізниця несуть обмежену матеріальну відповідальність за перевезення виключно у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами, а витрати і збитки, не передбачені ними, відшкодуванню не підлягають. Відповідно до пункту 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601, понад встановлені граничні межі відповідальності перевізника із залізниці не підлягають стягненню інфляційні втрати та річні відсотки. Скаржник вважає, що виходячи з конституційних принципів рівності всіх суб`єктів господарювання та учасників судового процесу перед законом і судом (статті 13, 129 Конституції України, статті 2, 7 ГПК України), це обмеження має застосовуватися аналогічно і до вантажоодержувачів.
На думку скаржника, стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних на підставі загальної норми статті 625 ЦК України суперечить спеціальному залізничному законодавству, є дискримінаційним та безпідставно ставить АТ «Укрзалізниця» у привілейоване становище. Оскільки суд першої інстанції в порушення вимог ГПК України не надав належної оцінки цим аргументам, ухвалене ним рішення є необґрунтованим і підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, вважаючи його законним, обґрунтованим та ухваленим із дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 у справі № 904/344/25, яке набрало законної сили, з ПрАТ «ПІВНІЧНИЙ ГЗК» уже було стягнуто плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу. Преюдиційними фактами у тій справі встановлено, що відповідач безпідставно підписав відомості плати (ф. ГУ-46) та накопичувальні картки (ф. ФДУ-92) із запереченнями. Зазначені неправомірні дії унеможливили автоматичне списання залізницею коштів з авансового рахунку відповідача у визначений договором строк не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг.
Залізниця заперечує проти доводів скаржника про те, що обов`язок оплати виник лише з моменту набрання законної сили рішенням суду у справі № 904/344/25. Позивач наголошує, що грошове зобов`язання виникло безпосередньо з умов укладеного між сторонами договору про надання послуг від 01.07.2020 № 4500191023/2020-0001. Ненадання відповідачем згоди на списання коштів призвело до порушення строків виконання саме договірного грошового зобов`язання, тому прострочення платежу розпочалося після спливу двох робочих днів від дня складення облікових документів.
Позивач стверджує, що оскільки мало місце порушення грошового зобов`язання, правомірним є застосування статті 625 ЦК України, яка визначає загальні правила цивільно-правової відповідальності за прострочення боргу та поширюється на залізничні правовідносини. Нарахування інфляційних втрат у розмірі 12 142,38 грн та 3% річних у розмірі 3 551,26 грн є особливою мірою захисту майнового інтересу кредитора. Крім того, позивач посилається на сталу аналогічну судову практику Центрального апеляційного господарського суду у спорах між тими ж сторонами з тотожним предметом позову, що підтверджує правомірність висновків суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Віннікова С.В. (доповідач), судді Андрейчук Л.В., Левшина Г.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2026 по справі №904/1270/26. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
Частинами 1, 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Встановлені судом обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 позов Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" задоволено у повному обсязі; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" збір за зберігання вантажу в сумі 8986,80грн, плату за користування вагонами в сумі 89477,04грн та судовий збір в розмірі 3028,00грн (а.с. 109-115).
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 13.01.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 у справі №904/344/25 залишено без змін (а.с. 116-123).
Рішеннями Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 у справі №904/344/25, зокрема встановлено таке.
За час затримки вагонів з вини вантажовласника на підставі актів була нарахована плата за користування спірними вагонами за відомостями ф. ГУ-46 №№ 01119020, 01119049, 02119050, 03119051, 03119052, 04119022, 04119023, 04119024, 04119025, 04119026, 04119027, 05119028, 06119022, 06119024, 06119031, 06119034, 07119038, 07119039, 11119045, 11119041, 11119044, 12119047, 10119030, 04119021 в розмірі 89477,04грн з ПДВ, та збору за зберігання вантажу по накопичувальних картках ф.ФДУ-92№ 01119006, 01119007, 04119008, 04119009 в розмірі 8986,80грн з ПДВ, в загальному розмірі 98 463,84грн з ПДВ.
Відомості плати за користування вагонами та накопичувальні картки підписані відповідачем із зауваженнями. 
Оскільки матеріалами справи факт затримки вагонів на станціях Жовті Води 1, П`ятихатки, Саксагань, Рядова Придніпровської залізниці з вини відповідача не спростовано останнім належними та допустимими доказами, суд визнав правомірним та обґрунтованим нарахування позивачем плати за користування вагонами в сумі 89477,04грн та збір за зберігання вантажу в сумі 8986,80грн.
З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги у справі №904/344/25 підлягають задоволенню повністю зі стягненням з відповідача збору за зберігання вантажу в сумі 8986,80грн та плати за користування вагонами в сумі 89 477,04грн.
З огляду на положення частини четвертої ст. 75 ГПК України рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 у справі №904/344/25 носить преюдиційний характер для даної справи, відповідно факти встановлені у судовому рішенні у справі №904/344/25 не підлягають доказуванню в даній справі.
19.01.2026 на виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025, яке набрало законної сили 13.01.2026, видано наказ №904/344/25 про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Придніпровська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" збору за зберігання вантажу в сумі 8 986,80грн, плати за користування вагонами в сумі 89 477,04грн та судового збору в розмірі 3028,00грн.
На виконання рішення господарського суду Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" перерахувало на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти у розмірі 98 463,84грн, що підтверджується довідкою Філії "Єдиний сервісний центр" АТ "Укрзалізниця" (а.с. 54).
Позивач посилався на невиконання відповідачем зобов`язань в частині оплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу з 06.11.2024 до 19.01.2026.
За наслідками розгляду позову Господарським судом Дніпропетровської області прийнято оскаржуване рішення у даній справі. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності вимог позивача. 

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Колегія суддів констатує, що причиною звернення з апеляційною скаргою стала незгода відповідача з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у повному обсязі та вимога ухвалити нове, яким відмовити в задоволення позову.

Розглянувши апеляційну скаргу без повідомлення сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання з оплати плати за користування вагонами, збору за зберігання вантажу.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що правовідносини сторін виникли з договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, до якого відповідач приєднався шляхом акцепту публічної пропозиції перевізника. Саме цей договір, а також норми Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Статуту залізниць України, Правил користування вагонами і контейнерами та Правил розрахунків за перевезення вантажів визначають обсяг прав та обов`язків сторін у спірних правовідносинах.
Відповідно до статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів, а також з інших юридичних фактів, передбачених актами цивільного законодавства. Зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку.
За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених його змістом. За приписами частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання: боржник, який прострочив виконання такого зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що інфляційні втрати та три проценти річних, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями у вузькому розумінні, а виступають особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання та способом захисту майнового права кредитора. Такі нарахування спрямовані на компенсацію кредитору матеріальних втрат від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та на отримання компенсації за користування боржником належними кредитору коштами.
При цьому наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості сама по собі не припиняє грошового зобов`язання боржника та не змінює його правової природи. Судове рішення, яким стягнуто заборгованість, підтверджує наявність порушеного права кредитора і надає йому можливість примусового захисту такого права, однак не створює нового грошового зобов`язання замість того, яке виникло з договору та факту надання послуг.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що нормами спеціального законодавства про залізничний транспорт, зокрема статтями 2, 105 Статуту залізниць України та пунктом 2.14 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.05.2002 № 04-5/601, встановлено обмежену матеріальну відповідальність вантажоодержувача за договором перевезення виключно у межах і розмірах, передбачених Статутом, що нібито повністю виключає можливість нарахування інфляційних втрат та 3% річних понад ці граничні межі.
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існували договірні правовідносини, пов`язані з організацією перевезення вантажів залізничним транспортом. При цьому відповідно до пункту 1.4 договору факт надання послуг підтверджується, зокрема, накопичувальними картками, відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання та забирання вагонів та іншими документами.
Згідно з підпунктом 2.1.4 пункту 2.1 договору на замовника покладено обов`язок сплачувати послуги перевізника та інші платежі, належні перевізнику за договором. Відповідно до підпункту 2.1.7 пункту 2.1 договору замовник зобов`язаний підписувати накопичувальні картки та відомості плати за користування вагонами, які оформлюються за результатами надання відповідних послуг.
Відповідно до пункту 4.4 договору по мірі виконання перевезень та надання послуг перевізником здійснюється відображення в особовому рахунку замовника використання коштів для оплати відповідних платежів, у тому числі плати за користування вагонами, додаткових зборів, штрафів та інших платежів, передбачених договором.
Таким чином, з аналізу наведених положень договору вбачається, що виникнення обов`язку замовника зі сплати відповідних платежів безпосередньо пов`язується не з ухваленням судового рішення чи іншими процедурами, а з фактом надання перевізником відповідних послуг та оформленням документів, які підтверджують їх надання.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що у справі № 904/344/25 предметом судового розгляду було саме питання правомірності нарахування позивачем плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, а не питання виникнення нового грошового зобов`язання між сторонами. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2025 у справі № 904/344/25 встановлено правомірність нарахування позивачем плати за користування вагонами та підтверджено наявність у відповідача обов`язку зі сплати відповідних сум.
Таким чином, зазначеними судовими рішеннями не створено нового зобов`язання між сторонами та не змінено підстав його виникнення. Навпаки, судами встановлено, що відповідне грошове зобов`язання виникло саме з договору та факту надання послуг залізницею, які не були вчасно оплачені через неправомірне проставлення відповідачем заперечень в облікових документах.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 Цивільного кодексу України, лише до вантажоодержувача є дискримінаційним, порушує принципи рівності суб`єктів господарювання перед законом і судом (стаття 13 Конституції України, статті 2, 7 ГПК України) та безпідставно ставить залізницю у привілейоване становище порівняно з обмеженнями, встановленими для перевізника пунктом 2.14 Роз`яснень Президії ВГСУ № 04-5/601.
З аналізу статті 105 та частини п`ятої статті 114 Статуту залізниць України дійсно вбачається обмеження матеріальної відповідальності сторін залізничних перевезень за витрати і збитки, що не передбачені договором чи Статутом. 
Разом із тим наведені норми регулюють відповідальність за порушення власне зобов`язань із перевезення (втрата, пошкодження вантажу, прострочення в доставці), але не містять положень про припинення, відкладення чи звільнення від відповідальності за порушення загального грошового зобов`язання.
Так само ні умови договору, ні Статут залізниць України не містять положень, відповідно до яких норми статті 625 Цивільного кодексу України не поширюються на розрахунки за користування вагонами або звільняють вантажоодержувача від обов`язку компенсувати знецінення грошових коштів перевізника у разі несвоєчасної оплати послуг.
Фактично доводи апелянта зводяться до того, що наявність спеціального нормативного регулювання відповідальності залізниці та принцип рівності сторін є достатньою підставою для висновку про неможливість стягнення інфляційних втрат та 3% річних з вантажоодержувача за несвоєчасне виконання грошового обов`язку.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими доводами, оскільки сама по собі наявність специфіки транспортного законодавства не змінює правової природи грошового зобов`язання сторін щодо оплати наданих послуг та не усуває наслідків його невиконання (прострочення).
Інше тлумачення фактично означало б, що будь-який боржник у залізничних правовідносинах шляхом посилання на обмежену відповідальність перевізника за Статутом міг би уникнути застосування наслідків, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасне розрахунки, що не відповідає ані змісту зазначеної норми, ані загальним засадам цивільного та господарського законодавства щодо обов`язковості виконання договірних грошових зобов`язань.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку доводам апелянта щодо правових висновків про обмеження стягнення інфляційних втрат і річних відсотків, на які скаржник посилається як на підставу для скасування оскаржуваного рішення.
За змістом апеляційної скарги апелянт фактично виходить із того, що оскільки з залізниці понад граничні межі відповідальності не підлягають стягненню інфляційні втрати та річні відсотки, то аналогічний підхід з огляду на дзеркальність та паритетність має застосовуватися і до заперечень вантажоодержувача.
Проте колегія суддів зазначає, що обмеження відповідальності залізниці за порушення умов перевезення (строків доставки, збереження вантажу) та відповідальність боржника за прострочення грошового зобов`язання є різними за своїм змістом правовими інститутами.
Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, підставою виникнення обов`язку відповідача зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу були договірні правовідносини сторін та фактичне надання позивачем відповідних послуг.
Саме внаслідок надання таких послуг між сторонами виникло матеріальне грошове правовідношення, в межах якого позивач набув право вимагати оплату наданих послуг, а відповідач обов`язок здійснити відповідну оплату у визначений строк. 
Нарахування інфляційних та річних за своєю природою не є штрафом чи збитками (втратами), а є невіддільною частиною грошового боргу за весь час прострочення.
Подальші посилання скаржника на дискримінаційний характер стягнення зумовлені наявністю спору між сторонами щодо меж застосування Статуту, однак сам по собі факт специфічного статусу залізниці не змінив ані підстав виникнення відповідного грошового зобов`язання відповідача, ані його правової природи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт) та галузевої приналежності правовідносин, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16 зазначено, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15 та Верховним Судом у постанові від 21.05.2024 у справі № 922/856/23.
У наведених судових рішеннях Верховний Суд послідовно виходив з того, що норми статті 625 ЦК України підлягають застосуванню до будь-яких прострочених грошових зобов`язань, і Статут залізниць України не містить спеціальних норм, які б скасовували цей вид відповідальності для боржників-вантажоодержувачів за несвоєчасне внесення плати за послуги.
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що судове рішення про стягнення заборгованості не породжує нового грошового зобов`язання, не припиняє існуючого зобов`язання та не звільняє боржника від наслідків його порушення.
Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 зазначено, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 та від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
У наведених судових рішеннях Верховний Суд послідовно виходив з того, що ухвалення судового рішення не створює нового обов`язку боржника, а лише підтверджує існування обов`язку, який виник раніше на підставі договору або іншої передбаченої законом підстави.
Колегія суддів також враховує правову позицію Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 23.05.2024 у справі № 921/540/23, відповідно до якої інфляційні втрати та три проценти річних є мінімальними гарантіями захисту майнових інтересів кредитора, а позбавлення кредитора можливості реалізувати передбачене статтею 625 Цивільного кодексу України право призводило б до порушення балансу інтересів сторін та фактичного покладення негативних наслідків знецінення грошових коштів на кредитора.
Таким чином, доводи апелянта про те, що обмежена матеріальна відповідальність за Статутом залізниць України звільняє його від сплати інфляційних втрат та 3% річних, фактично ґрунтуються на помилковому ототожненні обмеження збитків із залізниці з відповідальністю за порушення грошового зобов`язання боржника, що не відповідає наведеним вище правовим висновкам Верховного Суду.
За таких обставин наведені апелянтом посилання на обмеженість відповідальності за Статутом та Роз`яснення ВГСУ 2002 року не спростовують правильності висновку місцевого господарського суду про те, що підставою виникнення грошового зобов`язання відповідача були договірні правовідносини сторін, а за прострочення оплати послуг законодавець імперативно передбачив наслідки, визначені статтею 625 ЦК України.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо безпідставності нарахування інфляційних втрат у розмірі 12 142,38 грн та 3% річних у розмірі 3 551,26 грн.
Як уже зазначалося вище, зазначені доводи ґрунтуються виключно на твердженні скаржника про те, що договірні умови та норми Статуту повністю виключають можливість застосування статті 625 ЦК України до вантажоодержувача понад граничні рамки залізничних тарифів та зборів.
Саме виходячи із такого підходу апелянт вважає, що правові підстави для застосування відповідальності у вигляді інфляційних та 3% річних взагалі відсутні, а позовні вимоги є необґрунтованими.
Разом із тим наведені доводи є похідними від помилкового твердження про неможливість поширення положень статті 625 ЦК України на правовідносини, що регулюються Статутом залізниць України.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку, що відповідне грошове зобов`язання виникло з договору та факту надання позивачем послуг, а судовими рішеннями у справі № 904/344/25 підтверджено правомірність відповідних нарахувань, відсутні підстави для звільнення відповідача від цивільно-правової відповідальності за прострочення платежу.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних за період належного прострочення. Відповідач не навів переконливих доводів щодо арифметичної помилковості розрахунку, здійснюючи заперечення виключно проти права позивача на таке стягнення в цілому.
При цьому суд першої інстанції здійснив перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних втрат та трьох процентів річних і дійшов висновку про відсутність помилок у відповідних розрахунках.
Апеляційна скарга також не містить доводів щодо неправильності застосованої позивачем методики розрахунку інфляційних втрат або трьох процентів річних, а фактично зводиться виключно до незгоди із можливістю застосування статті 625 ЦК України до вантажоодержувачів у сфері залізничного транспорту.
Оскільки доводи апелянта щодо відсутності підстав для стягнення колегією суддів відхилені як необґрунтовані, відсутні підстави і для скасування законно присуджених сум.
З огляду на викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Узагальнюючи наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив подані сторонами докази, надав їм належну правову оцінку та правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до власного тлумачення скаржником норм спеціального залізничного законодавства щодо обмеження відповідальності сторін та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Згідно зі статтями 74, 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст. 79 ГПК України.
Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006" Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Судові витрати

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.04.2026 по справі № 904/1270/26 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя С.В. Вінніков

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя Г.В. Левшина