ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

29 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 347/758/21
провадження № 61-16131св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 (1952 року народження) 
відповідачі: ОСОБА_1 (1973 року народження), ОСОБА_1 (1995 року народження), 
третя особа- Космацька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 (1952 року народження)та касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана Андрія Михайловича на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Баркова В. М., Максюти І. О., 

ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 (1952 року народження) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (1973 року народження), третя особа - Космацька сільська рада Косівського району Івано-Франківської області (далі - Космацька сільська рада), про встановлення факту прийняття спадщини, скасування державної реєстрації та визнання договору дарування недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що його матері -  ОСОБА_2 на праві приватної власності належало домоволодіння АДРЕСА_1 .
19 квітня 1972 року вона подарувала йому 1/2 частини вказаного домоволодіння на підставі договору дарування, посвідченого виконавчим комітетом Космацької сільської ради, зареєстрованого в Книзі для запису нотаріальних дій № 29, та запису в Погосподарській книзі № 290. Тобто ще за життя матері він став власником 1/2 частини вказаного домоволодіння.
ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати - ОСОБА_2 померла, після смерті якої відкрилася спадщина на іншу належну їй 1/2 частину вказаного домоволодіння. 
Позивач зазначав, що він єдиний, хто піклувався про матір в останні роки її життя, доглядав за будинком та присадибною ділянкою, обробляв земельну ділянку, проводив дрібні ремонтні роботи у будинку. Коли мати померла, він одноосібно займався її похованням, починаючи від самої поховальної церемонії і до догляду за її майном та будинком. За життя його мати заповіту не складала, тому серед спадкоємців першої черги за законом є тільки він, як син померлої. Інших дітей чи спадкоємців першої черги у матері на момент її смерті не було. Тому він вважав, що наявні підстави для встановлення у судовому порядку факту прийняття ним спадщини після смерті матері, оскільки відповідно до норм законодавства, яке діяло на час відкриття спадщини, він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тобто прийняв спадщину.
Вказував, що він тривалий час не отримував свідоцтво про право на спадщину, оскільки вважав, що необхідності для цього у нього не було. Крім того, його важке майнове становище, а також незадовільний стан здоров`я (є інвалідом І-групи) не давали йому об`єктивної можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. 
Проте, під час розгляду Косівським районним судом Івано-Франківської області цивільної справи № 347/2004/20 за його позовом до Космацької сільської ради про визнання права власності на вказане домоволодіння, ОСОБА_1 (1995 року народження) подав заяву про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, мотивуючи тим, що він є власником вказаного домоволодіння. Зі змісту поданої заяви йому стало відомо, що 09 серпня 2018 року домоволодіння було зареєстроване за внуком померлої ОСОБА_2 , а його сином - ОСОБА_1 (1973 року народження), на підставі довідки Космацької сільської ради об`єднаної територіальної громади від 06 липня 2018 року № 94-1/04-07. У подальшому ОСОБА_1 (1973 року народження) за договором дарування від 06 жовтня 2020 року відчужив вказане домоволодіння своєму синові - ОСОБА_1 (1995 року народження).
Позивач вважав, що його син - ОСОБА_1 (1973 року народження) незаконно зареєстрував право власності на спірне домоволодіння, оскільки довідка Космацької сільської ради об?єднаної територіальної громади від 06 липня 2018 року № 94-1/04-07 не відповідає вищевказаним фактичним обставинам, а прийняте державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок є таким, що прийняте з порушенням встановлених вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.
Посилаючись на викладене, а також на те, що вирішити спір у позасудовий спосіб він немає можливості, так як відповідач не визнає його права на спадкове майно, ОСОБА_1 (1952 року народження) просив суд:
- встановити факт прийняття ним спадщини після смерті матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- скасувати проведену державним реєстратором державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (1973 року народження) на домоволодіння, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , індексний номер: 42454217 від 09 серпня 2018 року, номер запису про право власності: 27407807, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1617825726236; 
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , серія та номер 1575, виданий 06 жовтня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Косівського нотаріального округу Маркуц У. М.
25 травня 2024 року представник ОСОБА_1 (1952 року народження) - адвокат Бакай Л. О. звернулася до суду із клопотанням про залучення в якості співвідповідача - ОСОБА_1 (1995 року народження), оскільки він є стороною договору, який позивач просив визнати недійсним.
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2021 року вказане клопотання задоволено. Залучено до участі у справі в якості співвідповідача - ОСОБА_1 (1995 року народження).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2025 року у складі судді Кіцули Ю. С. позов ОСОБА_1 (1952 року народження) задоволено. 
Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_1 (1952 року народження) після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_1 (1973 року народження) право власності на житловий будинок, що розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , від 09 серпня 2018 року, індексний номер 42454217, номер запису про право власності 27407807, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1617825726236.
Визнано договір дарування житлового будинку  АДРЕСА_1 , посвідчений 06 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу Маркуц У. М. та зареєстрований у реєстрі за номером 1575, недійсним. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено факт прийняття ним спадщини у вигляді 1/2 частини домоволодіння після смерті своєї матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас, інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить позивачу на підставі договору дарування від 19 квітня 1972 року, укладеного за життя його матір`ю, який є чинним та у судовому порядку визнаний недійсним не був. Отже, за наявності договору дарування 1/2 частини домоволодіння за позивачем державна реєстрація 09 серпня 2018 року права власності на вказане домоволодіння в цілому за його сином - ОСОБА_1 (1973 року народження) є незаконною. Так само є незаконним договір дарування домоволодіння в цілому, який укладений 06 жовтня 2020 року між ОСОБА_1 (1973 року народження) та ОСОБА_1 (1995 року народження), оскільки порушує законне право позивача на володіння, користування та розпорядження належною йому 1/2 частини вказаного домоволодіння. 
Додатковим рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 (1973 року народження) та ОСОБА_1 (1995 року народження) в дохід держави судовий збір у розмірі по 1 135 грн з кожного.
Додаткове рішення районного суду мотивовано тим, що при ухваленні рішення судом не було вирішено питання розподілу судових витрат між сторонами.
Короткий зміст постанови апеляційної інстанції
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. задоволено.
Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2025 року та додаткове рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 (1952 року народження) відмовлено.
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 (1952 року народження), апеляційний суд виходив із того, що останній фактично намагається захистити своє право на спадщину, оскільки, на думку позивача, воно порушене відповідачами шляхом оформлення права власності на спадкове майно. Отже, наявний спір про право на спадщину, проте вимоги про захист порушеного права на спадщину, тобто визнання права власності на спадкове майно, позивачем не заявлено, а він просив встановити юридичний факт прийняття спадщини. Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не відновлює його порушених прав та інтересів. 
Враховуючи наявність підстав для скасування рішення суду, додаткове рішення цього суду щодо вирішення питання про розподіл судових витрат також підлягає скасуванню. 
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду. 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 (1952 року народження), посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 29 травня 2025 року залишити в силі. 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвокат Білан А. М., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким змінити мотивувальну частину оскаржуваної постанови апеляційного суду.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2026 року клопотання  ОСОБА_1 (1952 року народження) про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено. Поновлено  ОСОБА_1 (1952 року народження) строк на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року. Відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1  (1952 року народження) з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, у вищевказаній справі. Витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2026 року за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. відкрито касаційне провадження у вказаній справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2026 року справу за позовом  ОСОБА_1 (1952 року народження) до ОСОБА_1 (1973 року народження), ОСОБА_1 (1995 року народження), третя особа - Космацька сільська рада, про встановлення факту прийняття спадщини, скасування державної реєстрації та визнання договору дарування недійсним, за касаційними скаргами   ОСОБА_1 (1952 року народження)та представника  ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга    ОСОБА_1 (1952 року народження)мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про обрання ним неналежного способу захисту (звернення до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, без пред`явлення до відповідачів вимог про право), оскільки не врахував, що встановлення факту необхідно йому для подальшого оформлення спадкових прав у встановленому законом (нотаріальному) порядку.Цивільне законодавство не містить положень, які зобов`язують позивача у спадкових справах разом з позовною вимогою про встановлення факту, що розглядається у порядку позовного провадження за наявності спору про право, пред`являти вимогу про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ним заявлено вимогу про визнання договору дарування спірного домоволодіння, укладеного між відповідачами, недійсним, що дозволить йому у разі задоволення цієї вимоги оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку. Також він просив скасувати державну реєстрацію права власності на домоволодіння в цілому за   ОСОБА_1 (1973 року народження), оскільки 1/2 частина спірного майна належить йому на підставі договору дарування від 19 квітня 1972 року, чинність якого підтверджено судовим рішенням у справі № 347/1783/21.
Касаційна скарга представника    ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвокат Білан А. М. мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволені позову   ОСОБА_1 (1952 року народження), невірно мотивував підстави відмови у позові в частині встановлення факту прийняття позивачем спадщини, тому у цій частині слід змінити мотиви судового рішення, вказавши про недоведеність позивачем факту вступу ним в управління та володіння спадковим майном. Апеляційним судом невірно було встановлено фактичні обставини у зв`язку із неналежним дослідженням та оцінкою зібраних доказів, не враховано, що позивач не довів обставин як вступу ним в управління та володіння спадковим майном, так і належності йому на підставі договору дарування від 19 квітня 1972 року 1/2 частини спірного домоволодіння. Крім того, судом не було враховано, що позивач вже звертався до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 (справа № 347/532/19). Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15 квітня 2019 року вказаний позов позивача було задоволено, однак апеляційним судом було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (1973 року народження). У подальшому, Верховним Судом скасовано ухвалу апеляційного суду від 11 липня 2019 року про закриття провадження у справі та направлено справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. При цьому, Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 347/532/19, провадження № 61-14628св19, встановив обставини щодо вступу в управління та володіння майном після смерті ОСОБА_2 саме ОСОБА_1 (1973 року народження), а тому такі обставини не підлягають доказуванню у цій справі. Всупереч наведеному, апеляційний суд встановив інші обставини, зокрема, що після смерті ОСОБА_2 в управління та володіння спадковим майном вступив позивач, ОСОБА_1 (1953 року народження). Крім того, Верховний Суд у постанові від 12 червня 2020 року у справі № 347/532/19, провадження № 2332св20, встановив, що згідно з інформаційної довідки Космацької сільської ради об`єднаної територіальної громади с. Космач від 11 березня 2019 року № 26/04-07 ОСОБА_2 належало все домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 . Зазначені обставини апеляційним судом було помилково не враховано, а тому мотиви відмови у задоволенні позову слід змінити. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У лютому 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив представника   ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. на касаційну скаргу  ОСОБА_1 (1952 року народження), в якому зазначено, що доводи останнього є безпідставними. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття ним спадщини, а також відмови нотаріуса у прийнятті такої заяви. Відсутність відомостей про звернення до нотаріуса свідчить про передчасність звернення до суду з цим позовом. Вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, проте з невірних мотивів. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 21 липня 2018 року, позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками записані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 10).
Відповідно до копії довідки Космацької сільської ради від 21 квітня 2021 року № 74/04-07.356/02.2-17 ОСОБА_1 (1952 року народження) сільською радою надано виписку із погосподарських книг сільської ради про склад господарства в с. Космач, по господарству ОСОБА_2 , 1921 року народження, за 1969-1990 роки. Згідно даних погосподарських книг за 1974-1976 роки за ОСОБА_2 значиться господарство, а саме: 1/2 житлового будинку, 1931 року побудови, стайня 1932 року, земельна ділянка, площею 1,20 га. У додаткових відомостях зазначено, що половина будинку належала ОСОБА_1 . У подальшому з 1977 року по 1990 рік інформація про належність половини будинку ОСОБА_1 (1952 року народження) у погосподарських книгах відсутня (т. 1, а. с. 11-12).
Згідно з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно 27 травня 2016 року, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 13).
Відповідно до копії договору дарування від 19 квітня 1972 року ОСОБА_2 подарувала своєму синові - ОСОБА_1 (1952 року народження) половину жилого будинку зі східної сторони, одну кімнату, площею 25 кв. м, і стайню, площею (9 х 5 м), 45 кв. м (т. 1, а. с.14).
Згідно з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 серпня 2018 року державним реєстратором Цалином А. Б. 08 серпня 2018 року на підставі довідки Космацької сільської ради від 06 липня 2018 року № 94-1/04-07 було здійснено державну реєстрацію права власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , тобто за відповідачем 1973 року народження (т. 1, а. с. 15).
Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 ОСОБА_1 (1952 року народження) є інвалідом І групи загального захворювання (т. 1, а. с. 18).
Згідно з фотокопії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 жовтня 2020 року (т. 1, а. с. 16) та копії договору дарування житлового будинку від 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (1973 року народження), РНОКПП НОМЕР_3 (дарувальник), подарував ОСОБА_1 (1995 року народження), РНОКПП НОМЕР_5 (обдарований) належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок за АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,2500 га, кадастровий номер 2623684001:03:001:0327 (т. 1, а. с. 71-73).
Відповідно до копії довідки Космацької сільської ради від 01 квітня 2024 року № 23/2.2-26 ОСОБА_1 (1952 року народження) є власником житлового будинку (договір дарування житлового будинку від 19 квітня 1971 року, зареєстрованого за № 29), розташованого на земельній ділянці для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 2623684001:03:001:0327, площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 179).
Згідно з копії наказу від 18 червня 2024 року № 9, виданого настоятелем храму Св. апп. Петра і Павла у с. Космач та копії аркушів книги похоронів - в храмовій книзі реєстрації похоронів за № 23 записано, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хоронив син - ОСОБА_1 , 1952 року народження (т. 2, а. с. 199, 200-207).
Відповідно до наявних у матеріалах справи копій судових рішень у Косівському районному суді Івано-Франківської області перебувала на розгляді справа № 347/532/19 за позовом ОСОБА_1 (1952 року народження) до Космацької сільської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також справа № 347/1783/21 за позовом ОСОБА_1 (1995 року народження) до ОСОБА_1 (1952 року народження) про визнання договору дарування від 19 квітня 1972 року недійсним.
У ході розгляду справи № 347/532/19 судом касаційної інстанції у мотивувальній частині судового рішення від 27 листопада 2019 року, зазначено, що « … Аналіз матеріалів свідчить, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в апеляційній скарзі зазначав, що перебував на утриманні ОСОБА_2 , після її смерті вступив в управління та володіння спадковим будинком і відповідно до частини першої статті 531 та частини першої статті 549 ЦК УРСР (у редакції станом на 23 травня 1990 року) є спадкоємцем ОСОБА_2 », а тому Верховний Суд постановою від 27 листопада 2019 року, провадження № 61-14628св19, скасував ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Після нового розгляду справи № 347/532/19 постановою Верховного Суду від 12 червня 2020 року, провадження № 61-2332св20, касаційну скаргу ОСОБА_1 (1952 року народження) залишено без задоволення, а постанову апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, якою у задоволенні його позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено, залишено в силі (т. 2, а. с. 45-61).
У ході розгляду справи № 347/1783/21 постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року залишено в силі рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2022 року, яким позов ОСОБА_1 (1995 року народження) до ОСОБА_1 (1952 року народження) про визнання договору дарування від 19 квітня 1972 року недійсним залишено без задоволення (т. 1, а. с. 109-114). Постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року, провадження № 61-9411св22, касаційну скаргу ОСОБА_1 (1995 року народження) залишено без задоволення, а рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року - без змін. 
Відповідно до копії довідки від 06 липня 2018 року та копії довідки від 19 вересня 2011 року № 3630, виданої Космацькою сільською радою - згідно з облікових документів Космацької сільської ради ОСОБА_1 (1973 року народження) є головою господарства по АДРЕСА_1 , за яким числиться житловий будинок, 1931 року побудови, земельна ділянка, розміром 1,20 га (т. 3, а. с. 7, 24).
Згідно з доданої представником ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвокатом Біланом А. М. копії договору про користування електричною енергією від 07 серпня 2015 року № 28012013 - ОСОБА_1 (1973 року народження) (ІПН НОМЕР_3 ) як споживач, уклав договір про користування електричною енергією об?єкта розташованого по АДРЕСА_1 (т. 3, а. с. 20-23).
Відповідно до копії виписки з погосподарських книг від 06 серпня 2018 року № 106/04-07 року, виданої Космацькою сільською радою, з 30 березня 1990 року по даний час - 2018 року - у господарстві за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , 1973 року народження, та ОСОБА_5 , 2006 року народження (т. 3, а. с. 25).

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги ОСОБА_1 (1952 року народження) та представника   ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. - підлягають задоволенню частково. 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає не повністю, а саме в мотивах відмови у задоволенні позову. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (див.: пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, провадження № 61-20968сво21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, провадження № 14-364цс19 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див.: пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22).
Щодо встановлення факту прийняття спадщини
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 (1952 року народження) посилався на те, що він прийняв спадщину після смерті своєї матері у вигляді 1/2 частини домоволодіння, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, а інша 1/2 частина домоволодіння належить йому на підставі договору дарування від 19 квітня 1972 року. Під час розгляду іншої цивільної справи він дізнався, що ОСОБА_1 (1973 року народження) зареєстрував право власності на це домоволодіння в цілому та подарував його своєму синові - ОСОБА_1 (1995 року народження), тому вважав, що його право підлягає захисту шляхом встановлення факту прийняття спадщини і скасування правовстановлюючих документів відповідачів на це майно.
З огляду на викладене правильним є висновок апеляційного суду про те, що позивач фактично намагається захистити своє право на спадщину, оскільки, на думку позивача, воно порушене відповідачами шляхом оформлення права власності на спадкове майно та у подальшому було відчужене. Тобто наявний спір про право на спадщину, проте позивачем вимоги про захист порушеного права на спадщину, а саме визнання права власності на спадкове майно, не заявлено. 
За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача, вимагає повторного звернення до суду за захистом порушеного права, а також не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України. 
Факт, про який просить позивач ухвалити рішення у цій справі, а саме прийняття ним спадщини після смерті своєї матері, підлягає встановленню при розгляді позовних вимог про визнання за ним права власності на спадкове майноі то лише у мотивувальній частині рішення як фактична обставина позову. 
Доводи ОСОБА_1 (1952 року народження) у касаційній скарзі про те, що заявлені ним у позовному провадженні вимоги про встановлення факту прийняття спадщини є належним способом судового захисту, помилкові. Численні правові висновки Верховного Суду, на які містяться посилання у його касаційній скарзі, викладені, зокрема, у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 165/2486/19, провадження № 61-1355св21, та від 06 листопада 2024 року у справі № 759/20436/23, провадження № 61-8718св24, стосуються встановлення не факту прийняття спадщини, а факту постійного проживання зі спадкодавцем. Зазначені юридичні факти є різними за своїми правовими наслідками. Так, у наведених вище справах факт проживання зі спадкодавцем установлювався для подальшого оформлення спадкових прав, які були безспірними. При цьому, об`єкт спадкування у наведених справах не був офіційно оформлений за іншою особою. Тоді як у справі, яка переглядається, об`єкт спадкування офіційно був зареєстрований за ОСОБА_1 (1973 року народження) і, більше того, у подальшому був відчужений іншій особі - ОСОБА_1 (1995 року народження).
Крім того, факт прийняття спадщини позивачем оспорюється відповідачами. Так, наявним є судове рішення, де зазначено, що спірну спадщину прийняв не позивач, а саме відповідач  ОСОБА_1 (1973 року народження). Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 347/532/19, провадження № 61-14628св19, вказав, що «За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), як спадкоємець, який прийняв спадщину є належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 про встановлення додаткового строку на прийняття спадщини, а тому апеляційний суд зробив неправильний висновок, що рішення суду першої інстанції не стосується прав та інтересівОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 )».
Указане спростовує доводи касаційної скарги ОСОБА_1 (1952 року народження) про те, що не було необхідності заявляти вимоги про визнання права власності на частину спадщини. 
Щодо доводів касаційної скарги представника   ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана А. М. про необхідність зміни мотивів апеляційного суду в частині встановлення факту прийняття позивачем спадщини, то Верховний Суд відхиляє такі, оскільки у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення апеляційного суду не має мотивів про те, хто саме прийняв фактично спадщину, а відмовлено виключно з підстав неефективності заявлених вимог. Зазначення апеляційним судом фактичних обставин справи з посиланням на докази не є мотивуванням судового рішення. 
Щодо скасування державної реєстрації та визнання договору дарування недійсним
Верховний Суд вважає, що у цій частині висновки апеляційного суду слід змінити, що не впливає на правильне вирішення цим судом спору. 
Так, зазначені позовні вимоги дійсно є неефективними у захисті порушеного права позивача, як він зазначає, але з інших підстав. 
Як уже вище зазначалося, об`єкт спадкування не лише офіційно зареєстровано за відповідачем, а був відчужений ним іншій особі на підставі договору дарування від 06 жовтня 2020 року.
За змістом пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісного набувача набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та, водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Можливість власника витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21, та багатьох інших.
Отже, особа яка вважає, що договором, яким відчужено нерухоме майно, порушуються його права як власника або законного користувача цього майна має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19, провадження № 14-21цс22, вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц, провадження № 61-14437св18, від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц, провадження № 61-22402св18, та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11, провадження № 61-5464св20, про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див.: правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12).
У постановах від 20 червня 2024 року у справі № 465/4103/21, провадження № 61-3678св24, від 23 жовтня 2024 року у справі № 201/10788/22, провадження № 61-849св24, від 26 листопада 2025 року у справі № 523/17273/16, провадження № 61-16834св24, Верховний Суд підкреслював, що належним способом захисту прав спадкоємця є не визнання недійсним договору купівлі-продажу, а витребування майна (належної спадкоємцю частини) у добросовісного набувача.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, провадження № 12-187гс18 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15, провадження № 14-338цс18, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, провадження № 14-364цс19, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16,провадження № 14-499цс19 (пункт 7.23), від 26 жовтня 2021 року у справі №766/20797/18, провадження № 14-137цс20 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21 (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, провадження № 12-29гс21 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, провадження № 14-72цс21(пункт 8.31), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, провадження № 14-53цс21(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, провадження № 14-44цс21 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, провадження № 12-58гс21 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі №910/9627/20, провадження № 12-59гс21 (пункт 8.45).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, провадження № 12-52гс20 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18, провадження № 14-125цс20 (пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21 (пункт 155).
З огляду на викладене, позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання договору дарування спірного домоволодіння від 06 жовтня 2020 року не є належними способами захисту права у правовідносинах, що склалися між сторонами. Належним способом захисту прав спадкоємця може бути витребування спадкового майна (його частки) з чужого незаконного володіння (з оцінкою добросовісності набувача та пропорційності втручання у його права) або стягнення вартості належного спадкоємцю та відчуженого без його згоди спадкового майна (його частки). 
Отже, як і встановлення юридичного факту прийняття спадщини, так і скасування рішень про державної реєстрації права власності та визнання договору дарування від 06 жовтня 2020 року недійсним не відновить право, яке позивач вважає порушеним. Йому у будь-якому випадку потрібно буде пред`являти новий позов, а це подвоює процес, що є недопустимим і неефективним захистом порушеного права. Така судова практика Верховного Суду є сталою. І незмінною. 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
З огляду на викладене, висновки апеляційного суду по суті вирішення позову є вірними, однак мотиви його судового рішення слід змінити з урахуванням цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 1 та 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Щодо судових витрат
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки наслідки розгляду позову залишаються ті самі, зміна мотивів судового рішення не впливає на правильність висновків суду по суті вирішення позову.
Такого самого підходу щодо розподілу судових витрат при зміні мотивувальної частини судових рішень за наслідками касаційного перегляду справи дотримується Верховний Суд та Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14, провадження № 14-43цс22), в якій зазначено, що «оскільки Велика Палата Верховного Суду змінила судове рішення лише у мотивувальній частині, розподіл судових витрат не здійснюється».

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_1 (1952 року народження)та представника ОСОБА_1 (1973 року народження) - адвоката Білана Андрія Михайловича задовольнити частково.
Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року змінити в частині мотивів, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк