УХВАЛА
17 червня 2026 року
м. Київ
справа № 130/2352/13-ц
провадження № 61-7501ск26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатки Морозової Вікторії Валеріївни, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив виключити відомості про його, ОСОБА_2 , батьківство з актового запису № 65, зробленого 06 жовтня 2006 року у виконавчому комітеті Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , матір`ю якого є ОСОБА_3 , та встановити, що він, ОСОБА_2 не є батьком вказаної дитини.
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області рішенням від 24 вересня 2013 року позов задовольнив. Виключив відомості про ОСОБА_2 як батька дитини - ОСОБА_4 , з актового запису про його народження від 06 жовтня 2006 року № 65, зареєстрованого у виконавчому комітеті Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 , особа, яка не брала участі у справі, подав апеляційну скаргу.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 05 травня 2026 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року закрив.
03 червня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокатка Морозова В. В., через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року у зазначеній справі.
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши зміст оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.
Щодо оскарження рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи 
та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною другою статті 17 ЦПК України визначено, що не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду 
в апеляційному порядку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, 
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Отже, право на касаційне оскарження рішень суду першої інстанції виникає лише після їх перегляду в апеляційному порядку.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року не переглядалося в апеляційному порядку, воно не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження в цій частині необхідно відмовити.
Щодо оскарження ухвали Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі представниця заявника вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19.
Апеляційний суд безпідставно закрив апеляційне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку 
про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією 
з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів 
у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права 
із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Закриваючи апеляційне провадження у справі, апеляційний суд, встановивши, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , який не був учасником цієї справи, не вирішувалося, оскільки спір у цій справі виник із відносин, у яких малолітній ОСОБА_4 (наразі ОСОБА_1 ) особисто участі не брав.
Інтереси малолітньої дитини під час розгляду справи представляла її законний представник (матір), та такі спори є спорами між батьками щодо походження дитини, при вирішенні яких власне вирішується питання про її відповідний статус, а не питання її прав та обов`язків по відношенню до батьків.
Оскільки батьки є законними представниками малолітньої особи і представляють її інтереси як сторони у справі з одним і тим самим предметом спору, то у такій справі малолітня особа не може одночасно мати процесуальний статус сторони та особи, яка заявляє самостійні вимоги.
Також апеляційний суд встановив, що позивач ОСОБА_2 помер (загинув) ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, клопотання представника ОСОБА_1 - адвокатки Морозової В. В., про залучення до участі у справі ОСОБА_5 , батька ОСОБА_2 , як його правонаступника, задоволенню не підлягало, так як правовідносини, що склалися між сторонами, є сімейними особистими немайновими, й не входять до складу спадщини як такі, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
Верховний Суд зазначав, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Подібні правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18, від 10 вересня 2020 року у справі № 757/66808/19, від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) виснувала про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.
Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.
Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.
Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження 
№ 61-41547сво18)).
СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитини до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Згідно зі статтею 14 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника.
Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (частина перша статті 18 СК України).
Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документу закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Так само походить від подружжя дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним.
Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведеності відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини. Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.
Апеляційний суд встановив, що у цих правовідносинах виник спір між особою, що записана батьком дитини, і її матір`ю щодо походження дитини від батька. Рішення суду першої інстанції ухвалене за результатами розгляду позову особи, яка записана батьком дитини ОСОБА_2 до матері дитини ОСОБА_3 , про оспорювання батьківства.
Оскільки права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України, суд першої інстанції вирішував питання про права і обов`язки ОСОБА_2 щодо дитини, а не питання про права та обов`язки самого малолітнього ОСОБА_4 .
Отже, сама дитина не може бути учасником справи, зокрема, особою, яка подає апеляційну скаргу, оскільки її права та інтереси захищаються іншим шляхом і представляються одним із законних представників, а саме матір`ю.
При цьому СК України при вирішенні питання про оспорювання батьківства не передбачає врахування думки малолітньої чи неповнолітньої дитини, батьківство щодо якої оспорюється. Законом також не передбачено обов`язкової участі у справах цієї категорії і органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
З огляду на те, що оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття, малолітня або неповнолітня дитина взагалі не може брати участь у цій справі.
Інтереси малолітньої дитини під час розгляду справи представляла її законний представник (матір), та такі спори є спорами між батьками щодо походження дитини, при вирішенні яких власне вирішується питання про її відповідний статус, а не питання її прав та обов`язків по відношенню до батьків.
Оскільки батьки є законними представниками малолітньої особи і представляють її інтереси як сторони у справі з одним і тим самим предметом спору, то у такій справі малолітня особа не може одночасно мати процесуальний статус сторони та особи, яка заявляє самостійні вимоги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , який не був учасником цієї справи, не вирішувалося, спір у цій справі виник між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дійшов обгрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
По суті доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм права, висновків суду апеляційної інстанції 
не спростовують, на законність судового рішення не впливає.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, 
якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ураховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження у справі щодо оскарження ухвали Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року слід відмовити на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвокатки Морозової Вікторії Валеріївни, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24 вересня 2013 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, 
яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання 
та оскарженню не підлягає.
Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров