ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/3390/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бонк Т.Б., Скрипчук О.С.,
в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
розглянувши апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира від 18 лютого 2026 року
на рішення Господарського суду Львівської області від 29 січня 2026 року (повний текст підписано 04.02.2026), суддя Березяк Н.Є.
у справі № 914/3390/25
за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира, м. Володимир, Волинська область
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Львівенергозбут”, м. Львів
про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн

встановив:
04 листопада 2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимира звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Львівенергозбут” про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 29 січня 2026 року у справі № 914/3390/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що у матеріалах справи наявні докази вчинення між сторонами дій по виконанню договору постачання/закупівлю електричної енергії споживачу, який з огляду на положення ст. 204 ЦК України є правомірним та сторонами виконувався, доказів протилежного матеріали справи не містять. Судом встановлено, що отримані відповідачем грошові кошти в якості оплати за поставлений за договором товар, тобто набуті за наявності правової підстави, не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн, на підставі ст. 1212 ЦК України, враховуючи, що вимоги позивача про повернення безпідставно набутих відповідачем коштів є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними шляхом їх стягнення в межах кондикційного позову.
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимира звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 29 січня 2026 року у справі № 914/3390/25 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не надана оцінка доводам позивача про завищення вартості спожитої електричної енергії за розрахунковий період грудень 2023 року на 17 403,50 грн, що відображені у відповіді на відзив КЕВ м. Володимир. Апелянт вказує, що відповідно до інформації з сайту Оператора ринку середньозважена ціна на ринку на добу наперед за грудень 2023 року становить 4,10186 грн. за 1 кВт/год (додаток до відповіді до відзив наявний у матеріалах справи). Скаржник звертає увагу на те, що 21.12.2023 року КЕВ м. Володимир наданий Акт №741000296523112 про те, що відповідно до Договору ТОВ “Львівенергозбут” поставило, а споживач прийняв за розрахунковий період грудень 2023 електричну енергію в обсязі 42 136 кВт*год за ціною одиниці товару без ПДВ 5,09787 грн. на загальну суму 257 764,62 грн. з ПДВ (додаток 5 до позовної заяви наявний у матеріалах справи). На думку скаржника, з урахуванням середньозваженої ціни на ринку на добу наперед за розрахунковий період грудень 2023 року, ціна спожитої електричної енергії у грудні 2023 року повинна становити: 42 136 кВт*год за ціною одиниці товару без ПДВ 4,7536772 грн (4,10186*1,02+0,48510+0,08468) на загальну суму 240 361,13 грн. з ПДВ, що на 17 403,50 грн. менше фактично сплаченої позивачем суми. Поряд з цим, апелянт вказує, що Верховний Суд у постанові від 09.02.2026 року у справі №914/637/25 звернув увагу, що наявність між сторонами договору не є перешкодою для застосування статті 1212 ЦК України у тих випадках, коли йдеться про набуття чи збереження майна, яке не охоплюється предметом та умовами цього договору. Крім цього, апелянт звертає увагу суду, що коли майно безпідставно набуте у зв`язку з зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов є випадком виключення, предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Отже, на думку скаржника, грошові кошти, перераховані у розмірі понад визначену договором суму, в розумінні статті 1212 ЦК України є саме безпідставно отриманими та зазначає, що подібну за змістом позицію викладено у постанові Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №913/371/20.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 02 березня 2026 року у складі колегії суддів: головуючого судді Якімець Г.Г., суддів Бонк Т.Б., Орищин Г.В. відкрито апеляційне провадження у справі № 914/3390/25 за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира на рішення Господарського суду Львівської області від 29 січня 2026 року; відповідачу надано строк на подання відзиву на апеляційну скаргу; витребувано з Господарського суду Львівської області матеріали справи; справу № 914/3390/25 призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на підставі ч.10 ст.270 ГПК України.
Судом встановлено, що ухвала суду належним чином надіслана сторонам у справі, доставлена до їх електронних кабінетів, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, підписаними відповідальним працівником.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що постачальник проводив розрахунок ціни виключно згідно офіційних даних, при цьому звертає увагу суду, що тариф на постачання електричної енергії протягом дії договору не змінювався, таким чином, сторонами погоджено формульний розрахунок, а ціна визначалась щомісяця після завершення розрахункового періоду. Також відповідачем вказано, що у розрахунку позивача, який наявний у матеріалах справи, наявний ряд помилок, так як вартість купівлі електроенергії по тарифу за п. 5.4 тлумачиться позивачем як фіксована величина (що є невірно виходячи з умов договору), а також не враховано наявність тарифу на послуги постачальника електричної енергії. Також відповідачем вказано, що умовами договору чітко передбачено, що у вказаному позивачем випадку укладення додаткових угод до цього договору не потребується. Щодо посилання скаржника на правову позицію, яка висловлена у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2026 року у справі № 914/637/25, то відповідач вважає, що така не є релевантною до даного судового спору та не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах (які виникли між позивачем та відповідачем), оскільки у вказаній постанові зазначено, що «якщо умовами договору не врегульовано питання забезпечення електроенергією, а ціна договору не включає вартості цього ресурсу як витрат замовника, споживання підрядником електроенергії, оплаченої замовником, може свідчити про збереження підрядником власних коштів без достатньої правової підстави». Відповідач вважає, що як випливає з матеріалів справи, що єдиною підставою для повернення спірних коштів є наявність аудиторського звіту 5 територіального управління внутрішнього аудиту Служби внутрішнього аудиту Міністерства оборони від 20 червня 2025 року за № 526/11/АЗ, який призначений для внутрішнього користування.
У зв`язку з перебуванням на навчанні судді-члена колегії Орищин Г.В., розпорядженням т.в.о. керівника апарату суду № 39 від 18 березня 2026 року призначено провести автоматизовану зміну складу суду.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2026 року суддю Орищин Г.В. замінено на суддю Скрипчук О.С.
Ухвалою суду від 18 березня 2026 року відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю “Львівенергозбут” у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Заяв про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від інших учасників у справі до суду не надходило.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2022 року між сторонами було укладено договір № 27518ВЦ/2023 про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу (надалі - договір) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується постачати споживачу електричну енергію ДК 021 2015 – 09310000-5 – електрична енергія, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цю електричну енергію, на умовах цього договору.
Відповідно до п. 5.1 договору загальна сума становить 775 000, 00грн., крім того ПДВ – 155 000, 00 грн разом з ПДВ – 930 000, 00грн.
Відповідно до додаткової угоди № 5 до договору від 22 грудня 2023 року сторони погодили, що п. 5.1 договору необхідно викласти у наступній редакції: “Загальна сума цього Договору становить 617 994, 47 грн без ПДВ, крім того ПДВ – 123 598, 89 грн, разом з ПДВ – 741 593, 36 грн”.
Відповідно до п. 5.2 договору загальна сума, яка передбачена в п. 5.1, передбачає максимальну вартість електричної енергії, яка може бути поставлена споживачу за цим договором. Сторони погодили, що загальна сума цього договору, визначена в п. 5.1 не визначає та не може визначати ціну 1 кВТ/год електричної енергії, обсяг та вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період. 
Договірні обсяги закупівлі електричної енергії, зазначені в додатку №1 до договору, визначені на момент укладення Договору згідно ціни за 1 кВт/год, що передбачена в п. 5.4. цього договору, та є прогнозованими обсягами споживання протягом строку дії договору. Сторони погодили, що такі договірні обсяги змінюються щомісячно в залежності від фактичного обсягу споживання електричної енергії та ціни за 1 кВт/год за відповідний розрахунковий період та укладення додаткових угод до цього договору не потребує (п. 2.2. договору).
Відповідно до п. 5.3 договору ціна на електричну енергію, що постачається споживачу за цим договором, розраховується постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду:
Ц = Црдн * Кн + Тпер + Тпос, де
Ц – ціна за 1 кВт/год електричної енергії, що постачається споживачу;
Црдн – середньозважена ціна на ринку “доба наперед”;
Кн – коефіцієнт, що враховує небаланси електричної енергії (згідно умов договору складає 1,02);
Тпер – регульований тариф на послуги з передачі електричної енергії (визначається відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 21 грудня 2022 року №1788 “Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ПрАТ “НЕК “УКРЕНЕРГО”);
Тпос – тариф на послуги постачальника електричної енергії (відповідно до умов договору встановлюється у розмірі 0, 08468 грн/кВт год без ПДВ).
Відповідно до п. 3 Порядку розрахунків (додаток № 2 до договору) вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період визначається як добуток обсягу спожитої за такий період електричної енергії, визначеної оператором системи розподілу, на ціну за електричну енергію на такий розрахунковий період, визначену постачальником згідно п. 5.3 цього договору.
Пунктом 5.4. договору встановлена ціна за 1 кВт на день укладення цього договору на рівні 3,8712092 грн без ПДВ, разом з ПДВ 4,645451 грн. При визначення щомісячної оплати за електричну енергію, яка спожита споживачем за відповідний розрахунковий період, застосовується ціна за відповідний розрахунковий період визначена згідно формули, яка передбачена в п. 5.3. цього договору.
Пункт 5.5. договору встановлює, що ціна за 1 кВт.год електричної енергії, яка щомісячно визначається згідно формули, передбаченої в п. 5.3. цього договору не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, які оплачуються споживачем самостійно оператору системи розподілу.
В ході проведення у КЕВ м. Володимир, на виконання пунктів 10.2, 18.14 розділу 5 Зведеного плану діяльності з внутрішнього аудиту в системі Міністерства оборони України на 2025-2027 роки, планового аудиту за період діяльності КЕВ м. Володимир з 01.07.2020 по 31.01.2025, було встановлено окремі недоліки та порушення, зокрема, “змінено істотні умови договору після його підписання шляхом збільшення вартості ціни за одиницю товару більше ніж на 10% у разі коливання цін такого на ринку послуг, що призвело неправомірних витрат коштів у загальній сумі 86 372,77грн з ПДВ.”
У зв`язку із виявленим Аудитом порушенням 18.07.2025 року КЕВ м. Володимир звернувся до відповідача з претензією вих. №21/2085 з пропозицією розглянути питання щодо повернення на рахунок КЕВ м. Володимир надмірно сплачених коштів.
Претензія надіслана рекомендованим листом з описом вкладення за №4470100092884, що отримано ТОВ “Львівенергозбут” 24.07.2025, однак остання залишись без реагування.
У листопаді 2025 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимира звернувся до суду з цим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Львівенергозбут” про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн – безпідставно сплачених за договором про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу від 29.12.2022 №27518ВЦ/2023.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною першої статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини другої статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зокрема, при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити ціну, яка є істотною умовою господарського договору (статті 628, 638 ЦК України).
Статтею 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 11 Закону України “Про ціни і ціноутворення”, вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Згідно частини першої статті 691 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Абзацом 1 частини першої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” передбачено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до положень частини четвертої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/ пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
За змістом частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” (в редакції, чинній на час укладення договору), істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії споживачу встановлюється Законом України “Про ринок електричної енергії”.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України “Про ринок електричної енергії” учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах.
Відповідно до пп. 5 пункту 3.2.7 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, істотною умовою договору про постачання електричної енергії є ціна та/або порядок її розрахунку, порядок обліку та оплати електричної енергії.
У даному спорі, сторони уклали договір про постачання електричної енергії споживачу, в якому погодили всі істотні його умови, зокрема, ціну, предмет, умови розрахунку тощо. 
Відповідно до укладеного між сторонами договору про постачання/закупівлю електричної енергії споживачу (надалі – договір) відповідно до умов якого постачальник зобов`язується постачати споживачу електричну енергію ДК 021 2015 – 09310000-5 – електрична енергія, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цю електричну енергію, на умовах цього договору.
Відповідно до п. 5.1 договору загальна сума становить 775 000,00 грн, крім того ПДВ – 155 000,00 грн. разом з ПДВ – 930 000,00 грн.
Відповідно до додаткової угоди № 5 до договору від 22 грудня 2023 року сторони погодили, що п. 5.1 договору необхідно викласти у наступній редакції: “Загальна сума цього договору становить 617 994,47 грн без ПДВ, крім того ПДВ – 123 598,89 грн, разом з ПДВ – 741 593,36 грн.”.
В пункті 5.3. договору чітко зазначено, що ціна на електричну енергію, що постачається споживачу за цим договором, розраховується постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду. 
Також п. 5.4 договору, вказана ціна на день укладення договору. При визначенні щомісячної оплати за електричну енергію, яка спожита споживачем за відповідний розрахунковий період, застосовується ціна за відповідний розрахунковий період визначена згідно формули, яка передбачена в п. 5.3 цього договору.
Як вбачається з матеріалів справи, запропонований позивачем розрахунок вартості електроенергії по тарифу за п. 5.4. договору здійснено на основі фіксованої величини, а також не враховано наявність тарифу на послуги постачальника електричної енергії, відповідно такий містить неточності.
Договірні обсяги закупівлі електричної енергії, зазначені в додатку №1 до договору, визначені на момент укладення договору згідно ціни за 1 кВт/год, що передбачена в п. 5.4. цього договору, та є прогнозованими обсягами споживання протягом строку дії договору. Сторони погодили, що такі договірні обсяги змінюються щомісячно в залежності від фактичного обсягу споживання електричної енергії та ціни за 1 кВт/год за відповідний розрахунковий період та укладення додаткових угод до цього договору не потребує (п. 2.2. договору).
Як вже зазначалось, відповідно до п. 5.3 договору ціна на електричну енергію, що постачається споживачу за цим договором, розраховується постачальником щомісячно відповідно до формули та зазначається у розрахунковому документі, виставленому за підсумком відповідного розрахункового періоду.
Відповідно до п. 3 Порядку розрахунків (додаток № 2 до договору) вартість спожитої електричної енергії за відповідний розрахунковий період визначається як добуток обсягу спожитої за такий період електричної енергії, визначеної оператором системи розподілу, на ціну за електричну енергію на такий розрахунковий період, визначену постачальником згідно п. 5.3 цього договору.
Судом першої інстанції правомірно зауважено, що наведене спростовує твердження позивача про необхідність укладення додаткових угод для визначення ціни. 
Як вбачається з матеріалів справи у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 98 212,34 грн, які безпідставно сплачені за договором.
Відповідно до приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права є предметом регулювання глави 83 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 920/1122/19, суди неправильно застосували статтю 1212 ЦК України, оскільки не врахували, що наявність між сторонами укладеного договору та Рішення виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил цієї статті. 
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 915/411/19 викладена правова позиція, яка не була врахована судами попередніх інстанцій, що Товариство сплатило 460 612,86 грн на виконання обов`язку про оплату необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу, порядок виконання якого визначено ним самостійно.
Також суди не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 917/803/18, від 09 липня 2019 року у справі № 918/926/17, від 23 квітня 2019 року у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, що системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а також висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/7123/18, що у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов.
Відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі №911/1317/19, кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Вказані правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.
Аналіз судової практики вказує, що відповідна юридична конструкція використовується при розгляді аналогічних правовідносин, які виникли у сфері публічних закупівель (справи №№ 920/19/24, 922/2321/22).
Колегія суддів звертає увагу на той факт, що умови договору, укладеного між ТзОВ “Львівенергозбут” та КЕВ міста Володимир (як і всі додаткові угоди до договору), повністю узгоджені між сторонами на момент укладення та є чинними, також на виконання умов договору між сторони підписували відповідні акти приймання – передавання товарної продукції без жодних зауважень і заперечень, а тому такі є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження надання відповідачем та прийняття позивачем обсягу послуг та їх вартості, а отже, наявні підстави виникнення у позивача чітко обумовленого грошового зобов`язання з оплати наданих послуг.
Судом враховано, що у матеріалах справи наявні докази вчинення між сторонами дій по виконанню договору постачання/ закупівлю електричної енергії споживачу, який з огляду на положення ст. 204 ЦК України є правомірним та сторонами виконувався, доказів протилежного матеріали справи не містять.
Разом з тим, колегія суддів бере до уваги, що правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України (постанова ВП ВС від 26.06.2018 року у справі № 910/9072/17).
За положеннями ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Отже, передбачений статтею 1212 Цивільного кодексу України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що отримані відповідачем грошові кошти в якості оплати за поставлений за договором товар, тобто набуті за наявності правової підстави, не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення, таким чином, вимоги позивача про повернення безпідставно набутих відповідачем коштів є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними шляхом їх стягнення в межах кондикційного позову.
Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 09.02.2026 року у справі № 914/637/25, що наявність між сторонами договору не є перешкодою для застосування статті 1212 ЦК України у тих випадках, коли йдеться про набуття чи збереження майна, яке не охоплюється предметом та умовами цього договору, колегія суддів такі відхиляє як необґрунтовані, оскільки у вказаній постанові зазначено, що якщо умовами договору не врегульовано питання забезпечення електроенергією, а ціна договору не включає вартості цього ресурсу як витрат замовника, споживання підрядником електроенергії, оплаченої замовником, може свідчити про збереження підрядником власних коштів без достатньої правової підстави.
Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст.86 ГПК України).
Беручи до уваги наведені вище обставини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих коштів в розмірі 98 212,34 грн.
Відтак, доводи скаржника про скасування рішення місцевого господарського суду є безпідставними.
Колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст.277 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст.236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційної скарги – без задоволення.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до ст.129 ГПК України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Рішення Господарського суду Львівської області від 29 січня 2026 року у справі № 914/3390/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимира – без задоволення.
Матеріали справи № 914/3390/25 повернути до Господарського суду Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бонк Т.Б.

Суддя Скрипчук О.С.