УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

15 червня 2026 року 

м. Київ

справа №260/5913/25
адміністративне провадження № К/990/26329/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2026 у справі №260/5913/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання незаконною постанови,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області (далі - Управляння Держпраці, відповідач), в якому просила:
- визнати постанову Управління Держпраці №ЗК/208/8/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-90 від 19.06.2018 такою, що не підлягає виконанню;
- визнати незаконною постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/208/8/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-90 від 19.06.2018.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2026, позов задоволено.
На адресу Верховного Суду 08.06.2026 надійшла касаційна скарга Управляння Держпраці, у якій скаржник просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2026 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що скаржником вказано підставами касаційного оскарження пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу. Крім цього скаржник наголошує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз норм процесуального права дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Пунктом 4 частини четвертої статті 12 КАС України визначено перелік категорій справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження. Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами статті 257 КАС України.
Відповідно до частин першої та другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.
Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Ужгородського міськрайонного суду від 18.07.2018 ФОП ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) шляхом накладення штрафу у розмірі 8500 грн, який сплачено 09.08.2018, що підтверджується копією квитанції №2730920072 від 09.08.2018. Діяльність ФОП ОСОБА_1 була припинена 28.05.2019.
При цьому судами наголошено, що про відкрите виконавче провадження НОМЕР_1 ОСОБА_1 дізналася випадково, а саме 25.04.2025 через відкрите виконавче провадження НОМЕР_1 по постанові Управління Держпраці №ЗК/208/8/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-90 від 19.09.2018, яка передбачає подвійне стягнення за правопорушення, за яке вже притягалася ОСОБА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що відповідачем до ФОП ОСОБА_1 застосовані заходи впливу за правопорушення, передбачені частиною 2 статті 265 КЗпП України, шляхом прийняття постанови №ЗК/208/8/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-90 від 19.06.2018 про накладення штрафу, що є фінансовою санкцією, тобто оспорюваною у цій справі постановою позивача фактично повторно притягнуто до відповідальності за одні й ті самі порушення, за які його вже було притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України.
Разом з цим судами акцентовано увагу на тому, частиною 2 статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). При цьому штраф, передбачений частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф, передбачений частиною 3 статті 41 КУпАП, є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення. 
Також судами першої та апеляційної інстанцій враховано, що у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі частини 2 статті 265 КЗпП України та частини 3 статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).
В обох випадках у санкціях статті передбачений один й той самий вид стягнення - штраф у грошовій формі, тобто обидві відповідальності, передбачені частиною 2 статті 265 КЗпП України та частиною 3 статті 41 КУпАП, є за своєю сутністю штрафними (каральними), і жодна з них не має ознаки правовідновленої (компенсаційної) відповідальності.
Обґрунтовуючи наявність права на касаційне оскарження, відповідач зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Варто зауважити, що вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. 
Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання. Водночас, Управління Держпраці жодним чином не обґрунтувало в чому саме полягає фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики цієї справи із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин
Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.
Щодо доводів скаржника в частині перевищення строку звернення до суду (сім років), то вони зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді відповідача з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. 
Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішення спору суд першої та апеляційної інстанції зазначили, що позивачка про відкриття виконавче провадження НОМЕР_1 дізналася випадково в квітні 2025 року після ознайомлення її представника із матеріалами виконавчого провадження 25.04.2025 про порушення її прав і законних інтересів через відкрите виконавче провадження НОМЕР_1 по постанові Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/208/8/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-90 від 19.06.2018, яка передбачає подвійне стягнення за правопорушення, за яке вже притягалася ОСОБА_1 .
Судами враховано, що саме з дати ознайомлення (25.04.2025) її представником із матеріалами справи, у ОСОБА_1 виникли підстави на пред`явлення даного позову до суду, тобто саме з дати ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження слід обчислювати тримісячний строк звернення, встановлений нормами КАС України.
Отже, оскільки ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду 22.07.2025 року, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку, що строк звернення до суду із цим позовом позивачкою не пропущено.
Також підставою касаційного оскарження відповідач зазначає пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував положення статей 118, 122, 123 КАС України без урахування висновків, висновків, наведених в постанові Великої Палати від 17.04.2025 у справі №990/20/25 та в постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі №813/3756/17.
Водночас, Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Враховуючи викладене, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника в цій частині, оскільки правовідносини, викладені у наведених ним постановах суду касаційної інстанції, не є подібними до правовідносин у цій справі, а оскаржувані судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин та з іншим правовим регулюванням. 
Зокрема, у справі:
- №990/20/25 позивач звернувся до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
- №813/3756/17 спір стосувався щодо визнання протиправними та скасування реєстрів нотаріальних дій.
Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Щодо посилання відповідача на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з цих підстав вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Водночас, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідачем не зазначено: 1) щодо якої норми права необхідний висновок Верховного Суду; 2) за результатами розгляду касаційної скарги, який саме висновок має бути сформований Верховним Судом з урахуванням зазначених нею норм матеріального та/або процесуального права; 3) необхідності висновку Верховного Суду щодо цієї норми, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
Крім того колегією суддів встановлено, що доводи заявника касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування правових норм та, відповідно, потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлення обставин конкретної справи.
Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо неправильного застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій та необхідність висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межу касаційного перегляду, відповідно до статті 341 КАС України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржуване судове рішення прийняте у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частиною п`ятою статті 328 КАС України, скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Управління Держпраці у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.05.2026 у справі №260/5913/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання незаконною постанови.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін