ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 500/4841/25 пров. № А/857/43936/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області до Державної служби геології та надр України, Державної комісії України по запасах корисних копалин, Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КОБ БУДКАМІНЬ» про визнання протиправними та скасування рішень,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Мартиць О.І.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 06 жовтня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2025 року Теребовлянська окружна прокуратура Тернопільської області звернулась в суд з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України, Державної комісії України по запасах корисних копалин, Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КОБ БУДКАМІНЬ», в якому просила: визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію робіт Державною службою геології та надр України за формою 3-гр із присвоєнням державного реєстраційного номера об`єкта РДГВН У-15-56/1 від 02.03.2015; визнати протиправним та скасувати протокол Державної комісії України по запасах корисних копалин №3365 від 21.05.2015; визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології і надр України №339 від 23.10.2015 в частині надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ «КОБ БУДКАМІНЬ» згідно з п. 1 Додатку 1 Перелік спеціальних дозволів, які надаються згідно з підпунктом першим пункту 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615; визнати протиправним та скасувати спеціальний дозвіл на користування надрами №6088 від 16.11.2015, виданий ТОВ «КОБ БУДКАМІНЬ»; визнати протиправним та скасувати рішення сесії Тернопільської обласної ради від 09.04.2015 №1910 «Про погодження товариству з обмеженою відповідальністю «КОБ БУДКАМІНЬ» (с. Доброводи Збаразького району надання спеціального дозволу на користування надрами»".
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.09.2025 позовну заяву Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області до Державної служби геології та надр України, Державної комісії України по запасах корисних копалин, Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КОБ БУДКАМІНЬ» про визнання протиправними та скасування рішень залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання необхідних документів на адресу суду.
25.09.2025 від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 19.09.2025 про залишення позовної заяви без руху, в якій просив врахувати доводи прокурора щодо відсутності у відкритому доступі повного пакету документів, що витребувані Офісом Генерального прокурора та додані до позовної заяви та стали підставою для обґрунтування позовних вимог та поновлення строків у самій позовній заяві та поданій одночасно з позовом.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строків звернення до суду. Позов Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області до Державної служби геології та надр України, Державної комісії України по запасах корисних копалин, Тернопільської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «КОБ БУДКАМІНЬ» про визнання протиправними та скасування рішень залишено без розгляду.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли ще у 2015 році (виходячи з предмету позову - державна реєстрація робіт Державною службою геології та надр України за формою 3-гр із присвоєнням державного реєстраційного номера об`єкта РДГВН У-15-56/1 від 02.03.2015; протокол Державної комісії України по запасах корисних копалин (ДКЗ) №3365 від 21.05.2015; наказ Державної служби геології і надр України №339 від 23.10.2015 в частині надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ"; спеціальний дозвіл на користування надрами №6088 від 16.11.2015, виданий ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ"; рішення сесії Тернопільської обласної ради від 09.04.2015 №1910 "Про погодження товариству з обмеженою відповідальністю "КОБ БУДКАМІНЬ"), проте позовну заяву позивачем до суду надано лише у серпні 2025 року, тобто з порушенням строку звернення до суду. Направлення прокурором листів до відповідних державних органів щодо здійснення заходів захисту інтересів держави не зупиняє та не перериває перебігу встановленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до суду. Дата отримання прокурором необхідних документів та результати опрацювання належних матеріалів (15.05.2025) не змінює моменту, з якого прокурор знав або повинен був дізнатися про наявність порушених інтересів держави, а лише свідчить про час, коли він почав вчиняти активні дії з реалізації своїх повноважень щодо звернення до суду з позовом в інтересах держави і ця подія не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірних правовідносинах. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строків звернення до суду, наслідком чого є наявність підстав для залишення цього адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, які визначенні Кодексом адміністративного судочинства України.
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Теребовлянська окружна прокуратура Тернопільської області подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом не прийнято до уваги доводи прокурора, зазначені у заявах про поновлення строків звернення до суду про те, що початок перебігу строків звернення до суду обчислюється не з дати прийняття оскаржуваних рішень, а з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Вважає, що підстави для звернення з цим позовом до суду виникли лише після отримання достатніх відомостей від розпорядника та володільця інформації – Держгеонадр. При цьому, до часу отримання цих документів прокурор не знав та не міг дізнатися про порушення норм законодавства при видачі спеціального дозволу, навіть з часу оприлюднення відповідної інформації на сайті ДНВП «Геоінформ України» та сайті Держгеонадра, оскільки ніщо не вказує на те, що прокурор повинен був стежити за сайтом, перевіряти відповідні реєстри та проводити перевірку. Звертає уваги та просить врахувати постанову Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 380/15396/22.
Представником відповідача - Державної комісії України по запасах корисних копалин подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду. Вказує, що протоколи засідання колегії ДКЗ оприлюднювались на сайті Державного науково-виробничого підприємства «Державний інформаційний геологічний фонд України", що входить до сфери управління Держгеонадра (докази цього містяться у матеріалах справи), та перебували у вільному доступі до введення воєнного стану в Україні Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, протокол засідання колегії ДКЗ від 21.05.2015 № 3365 не був винятком, докази чого містяться у матеріалах справи. Зауважує, що у прокуратури була реальна можливість дізнатисьпро наявність чи відсутність у ТОВ «КОБ БУДКАМІНЬ» спеціальних дозволів на користування надрами, підстави отримання спеціального дозволу на користування надрами, отримати відомості щодо оскаржуваного протоколу, ознайомитись з його змістом, а також звернутись до Держгеонадр з вимогою надати документи, що стали підставою для надання, зокрема, оскаржуваного спеціального дозволу.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції, прийняту в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. 
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, які визначенні Кодексом адміністративного судочинства України.
Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно з положеннями частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з абзацом першим частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень. (абзац другий частини другої статті 122 КАС України)
Таким чином, законодавством регламентовано тримісячний строк звернення суб`єкта владних повноважень до суду, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на суд.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Верховний Суд у постанові від 20.04.2021 у справі №640/17351/19 зазначав про те, що визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
У постанові Верховного Суду від 19.05.2022 у справі №300/863/21 зазначено, що поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку.
В цій адміністративній справі предметом оскарження є: визнання протиправною та скасування державної реєстрації робіт Державною службою геології та надр України за формою 3-гр із присвоєнням державного реєстраційного номера об`єкта РДГВН У-15-56/1 від 02.03.2015;
визнання протиправним та скасування протоколу Державної комісії України по запасах корисних копалин №3365 від 21.05.2015;
визнання протиправним та скасування наказу Державної служби геології і надр України №339 від 23.10.2015 в частині надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ" згідно з п. 1 Додатку 1 Перелік спеціальних дозволів, які надаються згідно з підпунктом першим пункту 8 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 №615;
визнання протиправним та скасування спеціального дозволу на користування надрами №6088 від 16.11.2015, виданий ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ";
визнання протиправним та скасування рішення сесії Тернопільської обласної ради від 09.04.2015 №1910 "Про погодження товариству з обмеженою відповідальністю "КОБ БУДКАМІНЬ" (с. Доброводи Збаразького району надання спеціального дозволу на користування надрами".
Разом з тим позов подано до суду 13.08.2025 (згідно з інформацією сформування документа в системі "Електронний суд" - 14.08.2025), тобто із пропуском тримісячного строку звернення до суду.
Як слідує з матеріалів справи - змісту позовної заяви, заяви про поновлення процесуального строку та апеляційної скарги, на думку прокуратури, підстави для звернення прокурора з цим позовом до суду виникли після надходження на адресу Офісу Генерального прокурора листа Держгеонадр, а саме 15.05.2025 №3704/03-4/2-25.
У заявах про залишення позову без розгляду, відзиві на апеляційну скаргу, відповідачі, третя особа стверджують, що оскаржувані документи на отримання яких посилався позивач як на підставу для поновлення строку для звернення до суду з позовом, перебували в загальному доступі.
Так, на виконання приписів «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами» № 615 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), наказ Держгеонадр про надання спеціальних дозволів на користування надрами від 23.10.2015 №339 було опубліковано на офіційному сайті Держгеонадр України на протязі 5 днів з моменту прийняття, на виконання п.25 Порядку №615 у роздiлi "Архiв наказів за 2015 рік" (https://www.geo.gov.ua/diyalnist/nakazy/arhiv-nakaziv/).
Протоколи засідання колегії ДКЗ оприлюднювались на сайті Державного науково-виробничого підприємства "Державний інформаційний геологічний фонд України", що входить до сфери управління Держгеонадра перебували у вільному доступі до введення воєнного стану в Україні Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022.
Протокол засідання колегії ДКЗ від 21.05.2015 № 3365 також перебував у вільному доступі, докази чого містяться у матеріалах справи.
Щодо початку перебігу строку звернення до адміністративного суду з цим позовом з часу надходження на адресу Офісу Генерального прокурора листа Держгеонадр, а саме 15.05.2025, то судом апеляційної інстанції враховано наступне.
Колегія суддів зазначає, що у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до суду прокурор не обґрунтував належними доказами, які обставини заважали отримати таку інформацію раніше, тобто з 2016 року по 2025 рік.
Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 19.03.2021, яке введено в дію Указом Президента України від 25.03.2021 №122/2021, рекомендовано Офісу Генерального прокурора разом з іншими правоохоронними органам вжити додаткових заходів щодо виявлення й розслідування фактів порушення вимог законодавства у сфері надрокористування.
Тобто, незважаючи на формулювання у рішенні Ради національної безпеки і оборони України вимоги вжиття додаткових заходів щодо виявлення й розслідування фактів порушення вимог законодавства у сфері надрокористування з використанням слова «рекомендувати», зважаючи на норми частини четвертої статті 10 Закону «Про Раду національної безпеки і оборони України» від 05.03.1998 №183/98-ВР (далі - Закон №183/98-ВР в редакції на час виникнення спірних правовідносин) органи прокуратури зобов`язані були своєчасно зреагувати на таке рішення та вжити відповідні заходи.
За таких обставин, колегія суддів вказує, що відсутність доказів невідкладної реакції органів прокуратури після введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19.03.2021 Указом Президента України від 25.03.2021 №122/2021 свідчить про триваючу пасивну поведінку.
Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання дотримання прокурором строку звернення до суду з позовом в інтересах держави, у постанові від 13.02.2019 у справі №826/13768/16 дійшла висновків, що за своєю правовою природою повідомлення прокурором відповідного суб`єкта владних повноважень про майбутнє звернення прокурора до суду, витребування ним документів для підтвердження підстав представництва в суді не може слугувати механізмом продовження встановлених законом строків звернення до суду з адміністративним позовом, оскільки це призведе до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах, порушення стабільності у діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання ними своїх функцій. Направлення прокурором листів до відповідних державних органів щодо здійснення заходів захисту інтересів держави не зупиняє та не перериває перебігу встановленого процесуальним законом шестимісячного строку звернення до суду.
Тому доводи скаржника про те, що початок перебігу строку звернення до адміністративного суду слід визначати з часу надходження на адресу Офісу Генерального прокурора листа Держгеонадр, а саме 15.05.2025, є необґрунтованими, оскільки витребування прокурором документів для підтвердження підстав представництва в суді не може слугувати механізмом продовження встановлених законом строків звернення до суду з адміністративним позовом.
Дата отримання прокурором необхідних документів та результати опрацювання належних матеріалів (15.05.2025) не припиняє (не перериває) строків, встановлених щодо звернення із позовом до суду, а лише свідчить про час, коли він почав вчиняти активні дії з реалізації своїх повноважень щодо звернення до суду з позовом в інтересах держави і ця подія не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в спірних правовідносинах.
Наведене вище узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 23.08.2023 у справі №380/7024/22, від 21.09.2023 у справі №380/7550/22, від 13.02.2024 у справі №340/3868//23, від 16.05.2024 у справі №460/12886/23, від 18.02.2025 у справі №320/1010/24, від 25.03.2026 у справі №640/10619/20, від 08.04.2026 у справі №320/17200/24. 
Стосовно посилання скаржника на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.12.2024 у справі №420/14551/23, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за сталою судовою практикою, яка склалась, особливо при вирішенні питань процесуального характеру, у кожній конкретній справі необхідно враховувати фактичні обставини справи для прийняття законного і обґрунтованого рішення щодо поновлення або відмови у поновленні строку на звернення до суду.
У справі №420/14551/23 Верховний Суд визнав обґрунтованим поновлення строку звернення до суду з огляду на те, що прокурор набув правових підстав для реалізації представницьких повноважень лише після отримання документів, які були недоступними раніше та становили юридичну основу для подання позову. Натомість у цій справі інформація про надання спірного дозволу, а також зміст відповідного наказу Держгеонадра, перебували у відкритому доступі з моменту їх ухвалення, і прокурор мав реальну можливість своєчасно діяти, зокрема, з огляду на обов`язки, покладені на органи прокуратури Рішенням РНБО від 19.03.2021 та наказами Генерального прокурора.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що доступ до необхідної інформації був обмежений, або що набуття прокуратурою фактичної обізнаності відбулося пізніше з об`єктивних причин.
Водночас, у постанові від 05.07.2023 у справі №380/15396/22 Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно з яким у випадку звернення прокурора з позовом в інтересах держави положення частини другої статті 122 КАС України (для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня виникнення відповідних підстав) слід застосовувати з урахуванням вимог частини третьої та четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", які серед іншого, вимагають від прокурора перед зверненням до суду з позовом в інтересах держави довести, що відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює захист законних інтересів держави, а також попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; крім того лише у такій ситуації прокурор отримує право запитувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Отже, наведені висновки стосувалися правовідносин, в яких прокурор здійснює представництво інтересів держави у порядку визначеному статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" у разі наявності державного органу, який не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних законних інтересів держави, що вимагає від прокурора попереднього звернення до такого органу.
З огляду на таке, до спірних правовідносин не є застосовними правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05.07.2023 у справі №380/15396/22.
Колегія суддів вважає необґрунтованими наведені позивачем у заяві про поновлення процесуального строку пояснення та доводи в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки вони не містять переконливих доводів поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а також не містять обґрунтування поважності пропуску строку на оскарження рішень та спеціального дозволу на користування надрами, крім того, не надано доказів, які підтверджують існування об`єктивних обставин, які перешкоджали позивачу звернутись до Держгеонадр щодо протоколу ДКЗ та спеціального дозволу на користування надрами.
При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що спірні правовідносини виникли ще у 2015 році (виходячи з предмету позову - державна реєстрація робіт Державною службою геології та надр України за формою 3-гр із присвоєнням державного реєстраційного номера об`єкта РДГВН У-15-56/1 від 02.03.2015; протокол Державної комісії України по запасах корисних копалин (ДКЗ) №3365 від 21.05.2015; наказ Державної служби геології і надр України №339 від 23.10.2015 в частині надання спеціального дозволу на користування надрами ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ"; спеціальний дозвіл на користування надрами №6088 від 16.11.2015, виданий ТОВ "КОБ БУДКАМІНЬ"; рішення сесії Тернопільської обласної ради від 09.04.2015 №1910 "Про погодження товариству з обмеженою відповідальністю "КОБ БУДКАМІНЬ"), проте позовну заяву позивачем до суду надано лише у серпні 2025 року, тобто з порушенням строку звернення до суду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що наведені прокурором обставини не можуть бути причиною для поновлення строку звернення до суду з позовом, оскільки це матиме наслідком необґрунтоване втручання суду у принцип правової визначеності.
Регулярні звернення прокурора з метою витребування документів для підтвердження підстав представництва інтересів держави в суді не можуть слугувати механізмом продовження встановлених законом строків звернення до суду з адміністративним позовом. Це призвело б до постійного стану невизначеності у публічно-правових відносинах та порушення стабільності у діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання ними своїх функцій.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №340/3868/23.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з частиною четвертою статті 123 КАС України ящо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
За змістом пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо є підстави, визначені частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строків звернення до суду, наслідком чого є наявність підстав для залишення цього адміністративного позову без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду, які визначенні Кодексом адміністративного судочинства України.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Теребовлянської окружної прокуратури Тернопільської області залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 500/4841/25 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська