П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/2249/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Р.М. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
22 травня 2026 року м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Смілянця Е. С.  Драчук Т. О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30.05.2025 адміністративний позов задоволено.
Від позивача надійшла заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій він просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у місячний строк подати оформлений відповідно до вимог статті 382-2 КАС України звіт про виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30.05.2025.
В обґрунтування заяви зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області листом від 23.09.2025 повідомлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень» від 14.07.2025 №821 виконання судового рішення буде вирішено після введення в експлуатацію доопрацьованої Пенсійним фондом України інформаційної системи.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в адміністративній справі №240/2249/25 - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про задоволення вимог заяви.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково виходив із диспозитивності положень статті 382 КАС України, тоді як після внесення змін Законом України №4094-ІХ від 21.11.2024 у справах щодо пенсійного забезпечення покладення на суб`єкта владних повноважень обов`язку подати звіт про виконання судового рішення є імперативним обов`язком суду.
Також апелянт вказує, що суд помилково пов`язав можливість встановлення судового контролю із попереднім зверненням до органів державної виконавчої служби та вичерпанням процедур виконавчого провадження.
Крім того, скаржник зазначає, що рішення суду відповідачем виконано не в повному обсязі, оскільки фактична щомісячна виплата пенсії здійснюється без урахування перерахованої за судовим рішенням суми, а посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України №821 від 14.07.2025 є безпідставним.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов`язані діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №826/18826/14, зазначено що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі можливо лише під час прийняття рішення у справі.
Разом з тим, положеннями КАС України передбачено, що судовий контроль є диспозитивним правом (а не обов`язком), яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин у справі судом, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі.
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина перша статті 373 КАС України).
Отже, рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для виконання, що у разі відсутності добровільного виконання судових рішень забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (частина перша статті 5 Закону №1404-VIII).
Таким чином, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень; повноваження щодо вчинення дій з приводу примусового виконання рішення суду, в тому числі і щодо перевірки його виконання, належать передусім виконавцям.
Судовий контроль у формі зобов`язання подати звіт також є формою забезпечення виконання судових рішень, однак може застосовуватись судом коли на час розгляду заяви про встановлення судового контролю заявником надано докази, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі №826/9960/15.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконання рішення суду відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача відповідно до резолютивної частини рішення суду.
Обставини проведення такого перерахунку фактично не заперечуються й самим апелянтом, який у змісті апеляційної скарги зазначає про визначення відповідачем нового розміру пенсії та нарахування доплати на виконання судового рішення.
При цьому доводи апелянта фактично зводяться до незгоди із порядком та механізмом подальшої виплати сум, нарахованих на виконання судового рішення.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що сам по собі факт невиплати певних сум на момент звернення із заявою про встановлення судового контролю не є безумовною підставою для застосування такого процесуального механізму.
Матеріали справи не містять доказів відкриття виконавчого провадження, вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання судового рішення, а також доказів безрезультатності заходів примусового виконання.
Таким чином, позивачем не доведено, що загальний порядок виконання судового рішення, визначений Законом України «Про виконавче провадження», не забезпечує ефективного виконання рішення суду або є неефективним у конкретному випадку.
Доводи апеляційної скарги про те, що встановлення судового контролю не залежить від відкриття виконавчого провадження, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки відсутність обов`язку попереднього звернення до органів державної виконавчої служби не позбавляє суд права оцінити доцільність застосування механізму судового контролю з урахуванням фактичних обставин справи.
Посилання апелянта на імперативний характер положень абзацу другого частини першої статті 382 КАС України колегія суддів вважає необґрунтованими.
Системний аналіз положень статей 381-1, 382 КАС України свідчить про те, що судовий контроль є процесуальним засобом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого здійснюється судом з урахуванням конкретних обставин справи та принципу пропорційності.
При цьому сам по собі факт належності спору до категорії пенсійних не свідчить про автоматичне виникнення безумовного обов`язку суду у кожному випадку зобов`язувати суб`єкта владних повноважень подавати звіт про виконання рішення суду незалежно від стадії та стану його виконання.
Колегія суддів також враховує, що відповідач не заперечує обов`язковості виконання рішення суду, здійснив його перерахунок та повідомив позивача про порядок подальшого фінансування виплат відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №821 від 14.07.2025.
Наведені обставини не свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання судового рішення або про відмову від його виконання.
Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності застосування відповідачем постанови Кабінету Міністрів України №821 від 14.07.2025 не є предметом розгляду в межах вирішення питання про встановлення судового контролю та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування такого заходу процесуального характеру.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду та судів апеляційної інстанції не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки наведені судові рішення ухвалені за інших фактичних обставин справ та не свідчать про обов`язковість встановлення судового контролю у кожній справі цієї категорії.
Як вірно відмітив суд першої інстанції, що на час розгляду поданої заяви відсутні підстави вважати, що у разі не застосування такого примусового заходу, як судовий контроль, прийняте рішення суду у цій справі залишиться невиконаним, враховуючи, що до заяви не подані будь-які докази вжиття державним виконавцем усіх можливих дій, передбачених Законом №1404-VIII.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку поданим сторонами доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення апелянтом норм процесуального права і незгоди із прийнятим судовим рішенням.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при постановлені оскаржуваної ухвали суд першої інстанцій правильно встановив обставини справи, не допустив неправильного застосуванням норм матеріального права чи порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Драчук Т. О.