ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/9673/26
провадження № 2/753/10931/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді         Колесника О.М.
при секретарі          Парубець А.О.
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 

В С Т А Н О В И В :

23.04.2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.1).
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 29 березня 2004 року був прийнятий на роботу інспектором режимно-секретного відділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, що був підрозділом Київського районного центру „Київцентраеро", на підставі наказу №26/о від 29.03.2004 року. 28.02.2005 року позивач був звільнений з роботи за переведенням до ДП „Украероцентру" зап.5, ст.36 КЗпП України на підставі наказу №58/о від 28.02.2005 року. 01.03.2005 року він був прийнятий на посаду посаду інспектора відділу методично-документаційного забезпечення ДП „Украероцентру" за переведенням РСП „Київцентраеро" відповідно до наказу №93\0 від 1.03.2005 року. 23 лютого 2026 року позивачем написана заява про звільнення за власним бажанням за станом здоров`я з вимогою виплатити йому матеріальну допомогу на підставі п.6.25.2, п.п.2 та п.6.25.4 Колективного договору в загальному розмірі 10 посадових окладів. Заява про звільнення була направлена позивачем відповідачу „Укрпоштою"цінним листом з описом вкладення, що підтверджується описом вкладення до листа та документами „Укрпошти". 10 березня 2026 року наказом №141/о „Про звільнення"ОСОБА_1 , документознавця 2 категорії організаційного відділу Украероцентру Украероруху було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України. Виплатити ОСОБА_1 згідно зі ст.24 Закону України „Про відпустки" грошову компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи по 31.12.2023 року, 0 календарних днів за період з 01.01.2024 по 10.03.2026 року включно. Провести остаточний розрахунок з працівником відповідно до ст.116 КЗПП та забезпечити виплату всіх належних сум у день звільнення. Разом з Наказом про звільнення відповідач направив позивачу лист від 25.02.2026 року, в якому вказав про відсутність правових підстав для виплати йому одноразової матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору. При цьому відповідач посилався на той факт, що позивач не написав заяву на звільнення до досягнення ним 65 років, отже, не настає обставина, що вказана в колективному договорі. 24 лютого 2022 року відповідачем був прийнятий наказ „Про призупинення дії трудового договору з працівниками головного підприємства на період воєнного стану", відповідно до якого трудовий договір з позивачем був призупинений на весь час дії воєнного стану. На момент припинення роботи відповідача у лютому 2022 року (після введення в Україні воєнного стану), позивач мав вік 64 роки (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тобто мав можливість подати заяву на звільнення з роботи у відповідності до п.6.25.2, п.2 та п.6.25.4 Колективного договору, але не зробив цього з причин відсутності такої можливості у зв`язку з тим, що відповідач не працював і не здійснював господарської діяльності. Відповідно, коли у позивача з`явилась можливість подати відповідну заяву про звільнення, він таку заяву подав. Таким чином, відповідач не сплатив позивачу матеріальну допомогу, яку позивач вимагав при звільненні. За таких обставин просить стягнути з Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 212 550 грн. матеріальної допомоги в розмірі 10 посадових окладів, оскільки позивач працював на підприємстві відповідача з 2004 року по 2026 рік, тобто більше 21 року безперервного стажу, в 2007 році набув статуса інваліда 3 групи безстроково у зв`язку з проходженням військової служби, тому він має право на отримання матеріальної допомоги, передбаченої п.6.25.2, п.п.2 та п.6.25.4 колективного договору та 32 843 грн. 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в судовому порядку (а.с.1-5).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2026 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 24.04.2026 року о 16:35:12 годин були розподілені судді Колеснику О.М. (а.с.41).
Згідно інформації з електронного реєстру територіальної громади м. Києва від 5.05.2026 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с.44).
Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 6.05.2026 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с.45-46).
Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 21.05.2026 року суддя перейшов до розгляду справи за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін і призначив судове засідання на 15.06.2026 року на 9-30 годин (а.с.50-51).
29.05.2026 року в канцелярії суду був зареєстрований відзив Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України на позовну заяву ОСОБА_1 , за змістом якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки відповідач не зупиняв роботу юридичної особи, а призупинив тільки дію трудових договорів з праціваниками і позивач мав право і можливість звернутись до відповідача з заявою про звільнення, чим не скористався. Крім того, позивач не має права на отримання матеріальної допомоги на підставі п.6.25.4 Колективного договору, оскільки на день прийняття його на роботу на підприємство відповідача він не мав статусу інваліда, а отримав його значно пізніше. Тому підстав для задоволення позову немає (а.с.56-62).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надавши суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви. 
Представник відповідача Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України Бохан О.Г. позовні вимоги не визнав, надавши суду пояснення аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. 
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. 
Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.
Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 29 березня 2004 року був прийнятий на роботу інспектором режимно-секретного відділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, що був підрозділом Київського районного центру „Київцентраеро", на підставі наказу №26/о від 29.03.2004 року. 
28.02.2005 року позивач був звільнений з роботи за переведенням до ДП „Украероцентру" зап.5, ст.36 КЗпП України на підставі наказу №58/о від 28.02.2005 року (а.с.22-23). 
01.03.2005 року він був прийнятий на посаду посаду інспектора відділу методично-документаційного забезпечення ДП „Украероцентру" за переведенням РСП „Київцентраеро" відповідно до наказу №93/0 від 1.03.2005 року (а.с.8).
За приписами ч.1, ст.21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ч.1, ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься і у статті 1 Закону України „Про оплату праці". 
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України „Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові
обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
За змістом трудової книжки позивача НОМЕР_1 ОСОБА_1 пропрацював на підприємстві відповідача з 29.03.2004 року по 10.03.2026 року (а.с.20-25).
Як регламентиовано ст.10 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. 
Аналогічні положення містяться і у ст.1 Закону України „Про колективні договори і угоди"№3356-XII.
За змістом ст.5 Закону України „Про колективні договори і угоди"№3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.
11 лютого 2015 року Управлінням соціального захисту населення Бориспільської міської ради за реєстраційним №10 зареєстровано Колективний договір між адміністрацією Державного підприємства „Украерорух" та профспілками (зі змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2025 років) (а.с.66-72).
Відповідно до п.6.25.2. вказаного Колективного договору - У випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію при стажі безперервної роботи на підприємстві, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі:
2) інший вік до досягнення працівником 65 років при стажі роботи на підприємств повних 15 років - 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійно використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад.
За змістом п.6.25.4 цього ж Колективного договору, при звільненні працівників пенсійного віку за власним бажанням до досягнення 65 років, у яких при прийомі на роботу на підприємство була оформлена пенсія по інвалідності, при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 15 років, адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі 5 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як такої, що збільшує посадовий оклад (а.с.69-70).
Як встановлено судом і описано вище, позивач ОСОБА_1 29 березня 2004 року влаштувався на підприємство відповідача, що не заперечували і визнали учасники справи в судовому засіданні, тому вказані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України.
Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.
Як вбачається з наданих доказів позивачем і його представником, 12.05.2004 року, тобто після прийняття на роботу позивача відповідачем, було здійснено медичний огляд і встановлено ОСОБА_1 ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 55%, про що йдеться і довідці про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого серія №КИ-2 №000783 Міністерства охорони здоров`я України (а.с.99).
Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія №КБ-1 №020093 ОСОБА_1 встановлена 3 група інвалідності у зв`язку з проходженням військової служби довічно, дата огляду 13.06.2007 року (а.с.98). Тобто, встановлена позивачу інвалідність після того, коли він відпрацював на підприємстві відповідача понад 3 роки.
21.08.2007 року Пенсійний фонд України видав ОСОБА_1 пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , вид пенсії: за вислугу років 3 група інвалід армії МО України, термін дії: довічно (а.с.26). Таким чином, позивач постановлений на пенсійний облік територіального пенсійного фонду як інвалід 3 групи 21.08.2007 року, на день коли він відпрацював на підприємстві відповідача понад 3 роки.
Відповідно до ч.1, ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Як зазначає ст.116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою
зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ч.1, ст.117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 646/3573/20 (провадження № 61-4705св22).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітнаплата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
23 лютого 2026 року позивач ОСОБА_4 звернувся з заявою до директора ДП Украероруху про звільнення за власним бажанням за станом здоров`я та з вимогою виплатити йому матеріальну допомогу на підставі п.6.25.2, п.п.2 та п.6.25.4 Колективного договору в загальному розмірі 10 посадових окладів (а.с.27). Заява про звільнення була направлена позивачем відповідачу „Укрпоштою"цінним листом з описом вкладення, що підтверджується описом вкладення до листа та документами „Укрпошти" (а.с.28-30). 
10 березня 2026 року наказом №141/о „Про звільнення"ОСОБА_1 , документознавця 2 категорії організаційного відділу Украероцентру Украероруху було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, виплатити ОСОБА_1 згідно зі ст.24 Закону України „Про відпустки" грошову компенсацію за 1 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи по 31.12.2023 року, 0 календарних днів за період з 01.01.2024 по 10.03.2026 року включно, провести остаточний розрахунок з працівником відповідно до ст.116 КЗПП та забезпечити виплату всіх належних сум у день звільнення (а.с.64).
Разом з копією наказу про звільнення відповідач направив позивачу лист від 25.02.2026 року, в якому вказав про відсутність правових підстав для виплати йому одноразової матеріальної допомоги відповідно до умов колективного договору. При цьому відповідач посилався на той факт, що позивач написав заяву на звільнення після досягнення ним 65 років, тобто на день написання заяви позивачу виповнилось 68 років, тому умови виплати матеріальної допомоги особам, які звільняються після досягнення 65 років колективним договором не передбачені (а.с.64).
Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає, що оскільки позивач ОСОБА_1 був прийнатий на роботу на підприємство відповідача, не маючи статусу інваліда будь-якої групи, а інвалідність 3 групи йому була встановлена у термін понад три років після вказаного працевлашування, а на день звільнення йому виповнилось повних 68 років, тобто понад 65 років, тому він не набув права на отримання матеріальної допомоги на підставі п.6.25.2, п.п.2 та п.6.25.4 Колективного договору. Таким чином, в задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача про  стягнення 212 550 грн. матеріальної допомоги в розмірі 10 посадових окладів, передбаченої п.6.25.2, п.2 та п.6.25.4 колективного договору необхідно відмовити.
Суд не може покласти в основу рішення пояснення позивача та його представника про те, що ОСОБА_1 не зміг подати заяву на звільнення відповідачу після 24.02.2022 року, коли досяг 64-річного віку, оскільки після початку широкомасштабного вторгнення на територію України військ рф, підтриємство не працювало і не здійснювало господарської діяльності, оскільки вони спростовуються доказами, наданими відповідачем: копіями наказів про запровадження режиму простою від 1.03.2022 року №126; про призупинення трудових договорів з працівниками від 30.03.2022 року №139; про втату чинності наказу від 1.03.2022 року №126 від 21.12.2022 року №375; про режим неповного робочого часу від 20.10.2022 року №326; про режим неповного робочого часу від 30.10.2022 року №303; про режим неповного робочого часу від 22.10.2022 року №309 (а.с.73-82); про звільнення з роботи ОСОБА_5 від 15.03.2022 року №218/о; ОСОБА_6 від 18.03.2022 року №219/о; ОСОБА_7 від 18.03.2022 року №220/о; ОСОБА_8 від 22.03.2022 року №223/о; ОСОБА_9 від 14.04.2022 року №279/о (а.с.86-90), а також власноруч написаними заявами самого ОСОБА_1 керівнику відповідача від 9.11.2022 року; від 10.11.2023 року; від 7.11.2024 року (а.с.83-85), які вказують, що позивач мав достатній період часу написати заяву про звільнення до 23.02.2026 року.
Оскільки позовна вимога позивача про стягнення з відповідача 32 843 грн. 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є похідною вимогою від частини позову про стягнення 212 550 грн. матеріальної допомоги в розмірі 10 посадових окладів, передбаченої п.6.25.2, п.2 та п.6.25.4 колективного договору, в задоволенні якої судом відмовлено в повному обсязі, тому не підлягає задоволенню і похідна вимога. 
Згідно ст.133;141 ЦПК України оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому судовий збір відновиться за рахунок держави. 
Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.43 Конституції України, ст.2; 2-1; 10; 21; 47; 94; 116; 117 КЗпП України, ст.1-2 Закону України „Про оплату праці", ст.1; 5 Закону України „Про колективні договори і угоди", Постанови Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 646/3573/20 (провадження № 61-4705св22), Постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18), ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України,  суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємтва обслуговування повітряного руху України про стягнення 212 550 грн. матеріальної допомоги в розмірі 10 посадових окладів, передбаченої п.6.25.2, п.2 та п.6.25.4 колективного договору та 32 843 грн. 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 26.06.2026 року. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. 

Суддя :