Номер провадження: 22-ц/813/2557/26 
Справа № 523/5535/24
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк», Акціонерного товариства «Оксі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Компані Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними та зобов`язання вчинити певну дію,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
03 квітня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк», ТОВ «Компані Фінанс» та ОСОБА_2 про: 
- визнання дії АТ «Райффайзен Банк» щодо позбавлення права поручителя ОСОБА_1 у здійсненні повного погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року та набутті права кредитора в зобов`язанні противоправними; 
- визнання договору відступлення права вимоги від 31 жовтня 2023 року між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» недійсним та застосування наслідків недійсності правочину до договору відступлення права вимоги від 31 жовтня 2023 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Компані Фінанс»;
- зобов`язання АТ «Райффайзен Банк» надати ОСОБА_1 право виконати усі зобов`язання перед АТ «Райффайзен Банк» станом на 26 вересня 2023 року з метою повного погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року.
Позовна заява вмотивована тим, що 16 серпня 2006 року між «Акціонерним поштово-пенсійним банком Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0075/74/63238, за яким банк надав останній кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 66000 доларів США на споживчі цілі – придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 16 серпня 2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 11,5% річних та комісій відповідно до договору.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 16 серпня 2006 року «Акціонерний поштово-пенсійний банк Аваль» та позивач уклали договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов`язання перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , а 23 серпня 2026 року «Акціонерний поштово-пенсійний банк Аваль» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якої стала квартира, за адресою: АДРЕСА_1 .
За умовами додаткової угоди до кредитного договору від 16 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримала другий транш кредиту у сумі 811815,62 грн з остаточним погашенням другого траншу - 17 березня 2030 року, та процентною ставкою з 17 вересня 2025 року у розмірі 17,00% річних, на підставі чого додатковою угодою до договору поруки внесені відповідні зміни.
Зобов`язання за кредитним договором повністю виконував позивач з подальшим переоформленням на нього права власності на квартиру відповідно до домовленості із ОСОБА_2 , яка є йому рідною сестрою, оскільки на той момент ОСОБА_1 не мав можливості самостійно укласти кредитний договір і договір іпотеки. ОСОБА_1 у іпотечній квартирі офіційно зареєстрував своє проживання, та оселився з родиною.
Оскільки пропозицію позивача достроково повністю погасити кредитні зобов`язання і перереєструвати на нього квартиру відповідачка ОСОБА_2 проігнорувала, позивач перестав сплачувати щомісячні платежі.
Починаючи з 21 березня 2023 року, з метою виконання своїх обов`язків поручителя ОСОБА_1 неодноразово звертався до АТ «Райффайзен Банк» із заявами про переоформлення на нього кредитного договору, про повне погашення заборгованості за договором. У кінцевому підсумку отримав відповідь банку про те, що без згоди ОСОБА_2 повного погашення заборгованості він зробити не може.
На розгляді Пересипського (Суворовського) районного суду м.Одеса перебуває справа №523/17164/23 за позовною заявою АТ «Райффайзен Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка 27 вересня 2023 року надійшла до суду, 03 листопада 2023 року після усунення недоліків відкрито провадження у справі.
Проте, ще до відкриття провадження у справі №523/17164/23 АТ «Райффайзен Банк» мав можливість досудового врегулювання спору, надавши можливість позивачеві, як поручителю виконати свої зобов`язання шляхом повної оплати боргу за кредитом, але навмисно цього не зробив з метою додаткового збагачення та у подальшому звернення стягнення на квартиру, а також порушив право позивача шляхом позбавлення його права на інформацію про розмір боргу та можливість його сплатити, ігноруючи законні вимоги ОСОБА_1 від 21 березня 2023 року, 19 червня 2023 року, 12 липня 2023 року, та 26 вересня 2023 року.
У ході розгляду вказаної справи позивачем було з`ясовано, що 31 жовтня 2023 року АТ «Райффайзен Банк» уклав з АТ «ОКСІ БАНК» договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року, в той же день 31 жовтня 2023 року ТОВ «Компані Фінанс» уклало з АТ«ОКСІ БАНК» договір про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором, на підставі чого ТОВ «Компані Фінанс» стало кредитором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитними зобов`язаннями та іпотекодержателем квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
04 грудня 2023 рішенням Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків небанківських фінансових послуг Національного банку України у фінансовій установі ТОВ «Компані фінанс» анульовані всі наявні ліцензії, зокрема на надання послуг з факторингу, з фінансового лізингу, надання коштів у позику.
Позивач вважає, що між сторонами укладені договори, які кваліфікується як договір факторингу, але їхній суб`єктний склад не відповідає встановленим вимогам, зокрема фактор (набувач права грошової вимоги) не має на момент укладання договору відповідної ліцензії і не включений до Державного реєстру фінансових установ України, тому такий договір кваліфікується як оспорюваний та визнається недійсним судом. Оскільки оспорюваний правочин суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то вони підлягають визнанню недійсними відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України.
Крім того, укладенням договорів відступлення права вимоги порушено права та законні інтереси поручителя ОСОБА_1 , які останній мав право реалізувати раніше їх укладення, та набути всіх прав кредитора за кредитним договором після виконання кредитних зобов`язань, як поручитель.
У зв`язку з цим позивач вважає способом захисту свого порушеного права - визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 31 жовтня 2023 року між AT «Райффайзен Банк» та АТ «ОКСІ БАНК», та між АТ «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Компані Фінанс» на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України, та зобов`язання АТ «Райффайзен Банк» з метою повного погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року надати позивачу право виконати усі зобов`язання перед АТ «Райффайзен Банк» станом на 26 вересня 2023 року.

Позиція відповідача АТ «Райффайзен Банк» у суді першої інстанції.
АТ «Райффайзен Банк» подало письмові пояснення, в яких зазначило, що укладання договорів відступлення прав вимог відбулось відповідно до вимог діючого законодавства на час їх укладення. Первісний кредитор АТ «Райффайзен Банк» виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а позичальниця не повернула грошові кошти, у зв`язку з чим, кредитор має право вимагати від боржниці виконання її обов`язків, на момент укладення договорів відступлення між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» зобов`язання за кредитним договором не припинились, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання (ст. 513 ЦК України),
Твердження позивача, що укладені договори відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу не відповідає дійсності, норми статтей 1077, 1079, 1084 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
За своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі- продажу вимоги, оскільки АТ «Райффайзен Банк» уступив грошові вимоги до ОСОБА_2 в обмін на грошові кошти, які АТ «ОКС1 БАНК» зобов`язалося сплатити первісному кредитору.
Відповідно норм ЦК України відступлення права вимоги виступає способом зміни кредитора у зобов`язанні (загальне), а факторинг - цілісний самостійний вид договору (спеціальне).
Цесія відрізняється від факторингу, зокрема своїм складом: фактором може бути банк чи фінансова установа, цесіоаром – будь-яка особа; факторинг передбачає відступлення грошової вимоги, при цесії може бути відступлено, як право грошові вимоги, так і не грошової, договір факторингу має більш складну правову природу в порівнянні з цесією, оскільки співвідноситься з відносинами позики та кредиту.
Отже, договір, в якому відсутні елементи договору позики або кредитного договору, не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства. При укладенні договорів між АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Оксі Банк» сторони договору керувалися положеннями ст. ст. 512-519 ЦК України та були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину.
Позовна вимога про зобов`язання не може бути задоволена, оскільки АТ «Райффайзен Банк» з укладенням оскаржуваних договорів відступлення права вимоги втратило статус кредитора за кредитним договором № 014/0075/74/63238 16 серпня 2006 року і не має права отримувати кошти в рахунок погашення заборгованості за ним.
Крім того, твердження позивача про бажання як фінансового поручителя погасити існуючу заборгованість за кредитним договором № 014/0075/74/63238 16 серпня 2006 року, яка виникла станом на 26 вересня 2023 року, не знайшло своє підтвердження під час розгляду справи № 523/17164/23 про стягнення заборгованості станом на 02 серпня 2023 року, оскільки позовні вимоги він не визнає, що свідчить про маніпулювання останнім фактами та обставинами справи з метою уникнення від відповідальності та погашення кредитної заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк», АТ «Оксі Банк», ТОВ «Компані Фінанс», ОСОБА_2 про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними та зобов`язання вчинити певну дію залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що АТ «Райффайзен Банк», достеменно знаючи про заборгованість за кредитним договором, з листопада 2022 року навмисно, порушуючи право ОСОБА_1 , як поручителя, в частині позбавлення його права на інформацію про борг, можливість його сплатити не накопичуючи додаткові борги по процентам та іншим платежам, ігноруючи законні вимоги ОСОБА_1 від 21.03.2023, 19.06.2023, 12.07.2023, 26.09.2023, як поручителя якому достеменно відомо про борги зі сплати кредиту і якому надійшла вимога про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, здійснити повне погашення заборгованості за кредитом, ще до відкриття провадження по справі у суді за своїм же позовом до ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , листом від 04.10.2023 року відмовляє йому мотивуючи це розглядом справи в суді, а вже 31 жовтня 2023 року, відповідно до наданих копій договору, вчиняє правочин про відступлення права вимоги іншій юридичній особі.
Вказані дії кредитора АТ «Райффайзен Банк», а саме позбавлення можливості поручителя виконати свій обов`язок, відповідно до договору поруки від 16.08.2006, і погасити суму заборгованості за кредитним договором після отримання вимоги від кредитора, є порушенням не тільки договору поруки але і права та законні інтереси поручителя встановлені п. 2.3. Договору поруки, яким зазначено, що Сторони договору встановлюють, що Поручитель, після виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, у відповідності до ст. 556 Цивільного кодексу України, набуває всіх прав Кредитора по виконанню ним зобов`язанню – кредитному договору.
Тобто Договір відступлення права вимоги, від 31.10.2023 року, укладений між АТ «Райффайзен Банк» та Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК», та Договір відступлення права вимоги, від 31.10.2023 року, між Акціонерним товариством «ОКСІ БАНК» та ТОВ «Компані Фінанс» - прямо порушив права та законні інтереси поручителя ОСОБА_1 , які останній мав право реалізувати раніше чим були укладені договори відступлення права вимоги.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 16 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/0075/74/63238, за яким банк надав останній кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 66000 доларів США на споживчі цілі – придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 16 серпня 2026 року, зі сплатою відсотків у розмірі 11,5% річних та комісій відповідно до договору.
З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 16 серпня 2006 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, за яким останній взяв на себе зобов`язання перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_2 , а 23 серпня 2026 року Акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, предметом якої стала квартира придбана двокімнатна квартира загальною площею 54,7 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .
За умовами додаткової угоди до кредитного договору від 16 вересня 2015 року ОСОБА_2 отримала другий транш кредиту у сумі 811815,62 грн з остаточним його погашенням - 17 березня 2030 року, та з 17 вересня 2025 року процентною ставкою у розмірі 17,00% річних, на підставі чого додатковою угодою до договору поруки внесені відповідні зміни.
Відповідачка ОСОБА_2 частково виконувала зобов`язання за кредитним договором, оплата проводилася ОСОБА_3 , дружиною позивача, на підставі довіреності, що не заперечувалося учасниками справи.
27 вересня 2023 року АТ «Райффайзен Банк» звернувся до Пересипського (Суворовського) районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 519213,57 грн, та складається із заборгованості за кредитом - 473637,30 грн; заборгованості за відсотками - 45576,27 грн. 03 листопада 2023 року відкрито провадження у справі.
31 жовтня 2023 року АТ «Райффайзен Банк» уклав з АТ «Оксі Банк» договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року, в той же день 31 жовтня 2023 року ТОВ «Компані Фінанс» уклав з АТ «Оксі Банк» договір про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором, за яким ТОВ «Компані Фінанс» стало кредитором ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
19 грудня 2023 року ТОВ «Компані Фінанс» зареєстрований як іпотекодержатель квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Також судом першої інстанції правильно встановлено, що адреса проживання позивача зареєстрована у вказаній квартирі, доступу до квартири він немає.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч.2 ст.555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.
За нормами ч.2 ст.556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Згідно з частинами першою та другою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як закріплено нормами ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з нормами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Нормами ч.1,2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 зазначено, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом».
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач за договором поруки взяв на себе зобов`язання відповідати по грошовим зобов`язанням відповідачки ОСОБА_2 , яка на той час була власницею квартири і передавала квартиру в іпотеку.
Позивач підтвердив, що півроку не надходили оплати за кредитом і в результаті утворилася заборгованість, яку позичальниця не сплачувала.
При цьому, суд, враховуючи вказані вище норми, звернув увагу на те, що наявність чи відсутність заборгованості за кредитом не впливає на право кредитора на укладення договору відступлення прав вимоги.
Оцінивши надані докази в сукупності, враховуючи підстави для заявленого позову, правовідносини, які склалися між сторонами, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку, що позивач не довів порушення своїх прав укладеними договорами.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що у законодавстві відсутні заборони щодо відступлення права вимоги кредитором новому кредитору під час дії невиконаних договорів надання кредиту/поруки/іпотеки, а тому передача прав грошової вимоги від АТ «Райффайзен Банк» до АТ «Оксі Банк» є такою, що відповідає чинному цивільному законодавству.
Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 не позбавлений права заявити свої вимоги про право виконати усі зобов`язання з метою повного погашення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/74/63238 від 16 серпня 2006 року до нового кредитора.
Також у позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що 04 грудня 2023 рішенням Комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків небанківських фінансових послуг Національного банку України у фінансовій установі ТОВ «Компані фінанс» анульовані всі наявні ліцензії, зокрема на надання послуг з факторингу, з фінансового лізингу, надання коштів у позику. Зважаючи на вказане, позивач вважав, що «між сторонами укладені договори, які кваліфікується як договір факторингу, але їхній суб`єктний склад не відповідає встановленим вимогам, зокрема фактор (набувач права грошової вимоги) не має на момент укладання договору відповідної ліцензії і не включений до Державного реєстру фінансових установ України, тому такий договір кваліфікується як оспорюваний та визнається недійсним судом. Оскільки оспорюваний правочин суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, то вони підлягають визнанню недійсними відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України».
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.
У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, – і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені у статті 6 Закону № 2664-III.
Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання – для фізичної особи, найменування та місцезнаходження – для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт – фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор – банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник – набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; ґ) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; д) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.
Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
Як вже зазначалося раніше, відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).
Звідси за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).
При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.
Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.
Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.
Враховуючи це, правочин який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106).
При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).
Аналіз договору від 31 жовтня 2023 року, який укладений між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Компані Фінанс», свідчить про те, що між сторонами укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), за яким первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
Таким чином, саме по собі анулювання всіх наявних ліцензій ТОВ «Компані Фінанс», зокрема на надання послуг з факторингу, з фінансового лізингу, надання коштів у позику, не має жодного правового значення під час укладення АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Компані Фінанс» договору цесії. Крім того, анулювання ліцензій відбулось 04 грудня 2023 року, тоді як договір укладений 31 жовтня 2023 року.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року  залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 травня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда