П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/2371/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Брезіна Тетяна Миколаївна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 

11 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О. Савицької Н.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Товстун Н.М., 
представника позивача: не з`явився,
представника відповідача (апелянта): Чокан М.Б., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.11.2024, а саме № 00000/23898/Ж10/24-13-24-04 про визначення податку на доходи фізичних осіб в сумі 1232732,12 грн; № 00000/23901/Ж10/24-13-24-04 про визначення військового збору в сумі 102727,68 грн; № 00000/23903/Ж10/24-13-24-04 про визначення податку на додану вартість у сумі 333856,25 грн.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.03.2026 адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення – рішення від 22.11.2024 року, в частині а саме: №00000/23901/ж10/24-13-24-04 про визначення військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у сумі 83396,04 грн (в тому числі 82690 грн. – основний платіж, 706,04 грн. – штрафна санкція); №00000/23903/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 229022,50 грн (в тому числі 183218 грн. – основний платіж, 45804,50 грн – штрафна санкція); №00000/23898/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 999760,41 грн. (в тому числі 991288,03 грн – основний платіж, 8472,38 грн. – штрафна санкція), в решті сум податкові повідомлення - рішення є чинними.
В решті позову відмовлено.
Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 11307,39 гривень.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12.03.2026 в частині задоволення адміністративного позову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом допущено неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що платником податків для проведення перевірки не надано в повному обсязі документи, зокрема книгу обліку доходів і витрат, інформацію щодо структури доходів та витрат, банківські виписки по окремих рахунках, про що складено відповідні акти. Перевіркою встановлено заниження загального оподатковуваного доходу за 2022 рік на суму 208834 грн та безпідставне завищення витрат на придбання ТМЦ на загальну суму 6438644,42 грн, а також завищення інших витрат на суму 153964,56 грн. Апелянт посилається на порушення позивачем вимог п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, пп. 164.1.1, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.1, п. 177.2, пп. 177.4.1, пп. 177.4.4, пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України. Щодо ПДВ скаржник наголошує зазначає, що перевіркою встановлено заниження обсягів постачання за 2020 рік на суму 916090,15 грн та відповідне заниження податкових зобов`язань з ПДВ на суму 183218 грн. Апелянт вважає, що податкові повідомлення-рішення прийняті в межах наданих повноважень та є законними і обґрунтованими.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо доводів і мотивів такої скарги та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін та вказав, що під час проведення документальної планової виїзної перевірки ним було надано перевіряючим всі необхідні документи, зокрема банківські виписки, видаткові накладні, інформацію про залишки ТМЦ, однак вони залишилися поза увагою. Позивач посилається на висновок експерта від 16.05.2025 № 32, яким документально та нормативно не підтверджуються висновки акта перевірки в частині донарахування ПДФО в загальній сумі 1224259,74 грн, військового збору в загальній сумі 102021,64 грн та ПДВ в частині суми 183218 грн. Водночас експертом підтверджено донарахування ПДФО в розмірі 231971,71 грн та військового збору в розмірі 19330,96 грн. Позивач зазначає, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності, в тому числі висновку експерта, показанням свідка ОСОБА_2 та первинній документації, і виніс законне та обґрунтоване рішення.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
Позивач та представник позивача в судове засідання, призначене на 11.06.2026 не з`явились, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 
Натомість на адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності. Також у цій заяві просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржене рішення залишити без змін.
За приписами частини 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина 1 статті 205 КАС України).
Колегія суддів, враховуючи приписи статей 194, 205 КАС України дійшла висновку про можливість проведення судового засідання у справі за відсутності представника позивача.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, представників відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування, з 01.07.2019 року є платником ПДВ.
На підставі наказу ГУ ДПС у Чернівецькій області від 21.08.2024 № 1358-п проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2018 по 31.12.2023, з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 по 31.12.2023, за результатами якої складено акт від 11.10.2024 № 13575/Ж5/24-13-24-04/ НОМЕР_1 .
У вказаному акті зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, зокрема:
- пп. 164.1.1, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164, та п.44.1 ст. 44, п. 177.1, п. 177.2 , пп. 177.4.1., пп.177.4.4., пп.177.4.5, п.177.4 ст.177 ПК України, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності на загальну суму 1224259,74 грн;
- п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, внаслідок чого донараховано військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 102021,64 грн;
- абз. г), п.198 ст. 198, п.189.1 ст.189 та п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 ПК України внаслідок чого донараховано податок на додану вартість, що піддягає сплаті до бюджету у загальній сумі 267085 грн.
На підставі акта перевірки від 11.10.2024 № 13575/ж5/24-13-24-04/ НОМЕР_1 податковим органом прийнято 21.11.2024 р. податкові повідомлення-рішення, зокрема:
- № 00000/23898/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 1232732,12 грн (в тому числі 1224259,74 грн – основний платіж, 8472,38 грн – штрафна санкція).
- № 00000/23901/Ж10/24-13-24-04, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 102727,68 грн (102021,64 основні зобов`язання та 706,04 грн штрафні санкції);
- № 00000/23903/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 333856,25 грн (в тому числі 267085 грн. – основний платіж, 66771,25 грн – штрафна санкція). (том 1 а.с. 92-94).
Матеріали справи містять розрахунки податкових зобов`язань та штрафних санкцій згідно акта перевірки від 11.10.2024 № 13575/ж5/24-13-24-04/ НОМЕР_1 (том 1 а.с. 95-100).
Не погоджуючись із винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Позивачем надано висновок експерта від 16.05.2025 № 32 за результатами проведення експертного економічного дослідження, в якому зроблено висновки про те, що документально та нормативно не підтверджуються висновки акта перевірки в частині донарахування ПДФО в загальній сумі 1224259,74 грн та військового збору в загальній сумі 102021,64 грн. Водночас документально підтверджується донарахування ПДФО в розмірі 231971,71 грн та військового збору в розмірі 19330,96 грн. Щодо ПДВ — не підтверджується включення до складу податкового зобов`язання суми 183218 грн як різниці між зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними та задекларованим доходом у 2020 році, водночас підтверджується правомірність включення сум: 2538 грн (камеральна перевірка за вересень 2022 року), 26300 грн (вартість товарів, не використаних у господарській діяльності) та 57567,26 грн (залишок ТМЦ станом на 30.06.2023).
Судом першої інстанції досліджено первинну документацію позивача: податкові декларації за 2019–2023 роки, інформацію про залишки ТМЦ, банківські виписки за 2019–2023 роки, інформацію з реєстру приходу із відображенням номерів видаткових накладних, відомості по дебіторській заборгованості. Також заслухано пояснення свідка ОСОБА_2 — бухгалтера ФОП ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, задовольняючи позов частково, виходив із того, що висновки акта перевірки в частині донарахування ПДФО та військового збору документально та нормативно не підтверджуються, за винятком донарахування ПДФО в сумі 231971,71 грн та військового збору в сумі 19330,96 грн, а також що не підтверджується включення до складу податкового зобов`язання з ПДВ суми 183218 грн як різниці між зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними та задекларованим доходом у 2020 році.
Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Згідно з положеннями підпункту 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.
Вимоги цієї статті щодо обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, застосовуються також до нерезидентів, які здійснюють господарську діяльність на території України через постійне представництво (незалежно від наявності у нерезидента зареєстрованого (акредитованого, легалізованого) відокремленого підрозділу), та до іноземних юридичних осіб, визначених у підпункті 133.1.5 пункту 133.1 статті 133 цього Кодексу.
За приписами пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Згідно з пп. 164.1.1, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.
Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу ( пп. 164.1.3. пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164 ПК України)
Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.
Відповідно до пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.
Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Згідно з підпунктом 177.4.1., підпунктом 177.4.4., підпунктом 177.4.5, пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів, визначених абзацами восьмим - десятим підпункту 177.4.6 цього пункту; документально не підтверджені витрати.
Оскільки виручкою фізичної особи - підприємця вважається дохід, отриманий у грошовій та негрошовій формі, то датою при формуванні загального оподатковуваного доходу є дата фактичного надходження коштів на банківський рахунок (у касу) або отримання інших видів компенсацій вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) товарів, тобто застосовується касовий метод. До складу витрат включаються тільки витрати, які пов`язані з отриманням доходу та підтверджені відповідними документами про їх оплату.
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податку на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг, оплата яких здійснюється електронними грошима, - дата зарахування електронних грошей платнику податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, на електронний гаманець, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису. За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб`єкти підприємницької діяльності (підрядники та субпідрядники) можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу. За операціями з першого постачання житла (об`єктів житлової нерухомості), неподільного житлового об`єкта незавершеного будівництва/майбутнього об`єкта житлової нерухомості застосовується касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.
Відповідно до пунктом 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Згідно з пунктом 189.1 статті 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного капіталу та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Судом встановлено, що за результатами документальної планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, дотримання норм законодавства щодо ввезення, виробництва чи реалізації підакцизних товарів за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2023 р., з питань обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2023 р., результати зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, зокрема: пп. 164.1.1, пп. 164.1.3 п. 164.1 ст.164, та п.44.1 ст. 44, п. 177.1, п. 177.2 , пп. 177.4.1., пп.177.4.4., пп.177.4.5, п.177.4 ст.177 ПК України, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності на загальну суму 1224259,74 грн; п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, внаслідок чого донараховано військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 102021,64 грн; абз. г), п.198 ст. 198, п.189.1 ст.189 та п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 ПК України внаслідок чого донараховано податок на додану вартість, що піддягає сплаті до бюджету у загальній сумі 267085 грн.
На підставі вказаних порушень були прийняті 21.11.2024 р. податкові повідомлення-рішення: № 00000/23898/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 1232732,12 грн (в тому числі 1224259,74 грн – основний платіж, 8472,38 грн – штрафна санкція); № 00000/23901/Ж10/24-13-24-04, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 102727,68 грн (102021,64 основні зобов`язання та 706,04 грн штрафні санкції); № 00000/23903/ж10/24-13-24-04 про визначення податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 333856,25 грн (в тому числі 267085 грн. – основний платіж, 66771,25 грн – штрафна санкція).
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем надано суду висновок експерта від 16.05.2025 № 32 за результатами проведення експертного економічного дослідження на звернення позивача, де предметом дослідження були висновки податкового органу, зафіксовані в акті №13575/ж5/24-13-24-04/ НОМЕР_1 від 11.10.2024 р. При цьому, судом з`ясовано, що експерту було надано первинну документацію, яка досліджувалась податковим органом під час документальної перевірки, зокрема копії видаткових накладних за період з 01.07.2019 по 31.12.2023; копії податкових декларацій про майновий стан і доходи з додатками ФОП ОСОБА_3 за 2019-2023 роки; копії банківських виписок ФОП ОСОБА_3 за період з 01.07.2019 по 31.12.2023; копії інформації ФОП ОСОБА_3 про залишки ТМЦ.
Згідно з положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 00000/23898/Ж10/24-13-24-04 (ПДФО) та № 00000/23901/Ж10/24-13-24-04 (військовий збір), колегія суддів враховує наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, донарахування ПДФО в сумі 1224259,74 грн та військового збору в сумі 102021,64 грн виникло внаслідок того, що податковим органом було включено до складу доходів позивача за 2022 рік суму 208834 грн у зв`язку з невірним, на думку контролюючого органу, визначенням доходів, та виключено з витрат за період з 01.07.2019 по 31.12.2023 загальну суму 6592608,98 грн як документально не підтверджених витрат.
Апелянт обґрунтовує свою позицію тим, що позивач не надав для перевірки в повному обсязі документи, зокрема книгу обліку доходів і витрат, інформацію щодо структури витрат, банківські виписки по окремих рахунках, та посилається на п. 44.6 ст. 44 ПК України, згідно з яким ненадані документи вважаються відсутніми на час складення звітності.
За правилами абзацу першого пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
У постановах від 29 травня 2020 року у справі №826/27811/15, від 06 серпня 2019 року у справі №160/8441/18, від 31 січня 2020 року у справі №826/15328/18, від 03 жовтня 2023 року у справі №420/534/20 Верховний Суд сформулював такі висновки. Надання платником податків фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження правомірності задекларованих платником показників податкового обліку. Обов`язок платника податків зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі документів. Ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені ним у податковій звітності, але не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Поряд з цим у постанові від 08 вересня 2019 року у справі №802/1069/13-а Верховний Суд також зауважував, що обставина щодо порушення платником податків обов`язку, встановленого пунктом 85.2 статті 85 ПК України, надати після початку перевірки всі документи, які пов`язані з предметом перевірки, не означає, що платник не має права додатково їх надати до прийняття контролюючим органом відповідного рішення за результатами перевірки та не звільняє контролюючий орган від обов`язку врахувати при прийнятті рішення додатково надані платником документи у строк, встановлений абзацом другим пункту 44.7 статті 44 ПК України, що прямо передбачено нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України.
У постановах від 24 лютого 2020 року у справі № 440/4443/18, від 27 квітня 2022 року у справі № 420/13197/20 Верховний Суд виснував, що суд не може обмежити право платника податків довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Разом з тим, з огляду на визначені нормами ПК України мету й повноваження контролюючого органу під час проведення податкової перевірки, у разі якщо рішення контролюючого органу вмотивоване саме не наданням платником податків на вимогу контролюючого органу первинних документів, адміністративний суд, виходячи з окреслених процесуальним законом меж судового доказування, повинен перевіряти і враховувати такі обставини й винятки з них при вирішенні спору.
Таким чином, платник податків має право на подання документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки, після закінчення такої перевірки. Проте, реалізація такого права має здійснюватися відповідно до вимог, встановлених ПК України, і до прийняття рішення за результатами такої перевірки. Поряд з цим платник податків не позбавлений права довести у судовому процесі, що він вжив всіх залежних від нього заходів для забезпечення повної та об`єктивної перевірки, не ухилявся від її проведення, тобто, його поведінка жодним чином не була спрямована на перешкоджання контролюючому органу у здійсненні податкового контролю.
Верховний Суд неодноразово вказував (постанови Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 814/3617/14, від 03 березня 2021 року у справі № 824/638/18-а, від 08 вересня 2022 року у справі № 640/26351/20, від 11 липня 2023 року у справі № 822/554/17, від 10 січня 2023 року у справі № 814/876/16 тощо), що факт відмови надання платником податків документів під час податкової перевірки повинен фіксуватися у визначений законом спосіб, а саме шляхом складання акта про відмову у наданні документів. У постанові від 25 травня 2021 року (справа №815/5615/15) Верховний Суд виснував, що відсутність акту, який засвідчує факт відмови надати первинні документи, свідчить про неповноту та необ`єктивність перевірки, здійсненої посадовими особами податкового органу.
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, позивачем було надано для проведення експертного економічного дослідження та безпосередньо до суду первинну документацію, яка досліджувалась також і податковим органом під час перевірки, зокрема: видаткові накладні за період з 01.07.2019 по 31.12.2023, податкові декларації про майновий стан і доходи з додатками за 2019–2023 роки, банківські виписки за період з 01.07.2019 по 31.12.2023, інформацію про залишки ТМЦ, інформацію з реєстру приходу, відомості по дебіторській заборгованості.
Висновком експерта № 32 від 16.05.2025, який досліджено судом першої інстанції, документально підтверджено суму доходів позивача в загальному розмірі 65894097,61 грн без ПДВ та суму витрат в загальному розмірі 63524624,23 грн без ПДВ за період з 01.07.2019 по 31.12.2023. На підставі цього експертом підтверджено правомірність донарахування ПДФО лише в сумі 231971,71 грн та військового збору в сумі 19330,96 грн. В іншій частині висновки акта перевірки документально та нормативно не підтверджуються.
Суд першої інстанції, дослідивши первинну документацію, висновок експерта та показання свідка ОСОБА_2 (бухгалтера позивача), дійшов обґрунтованого висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень № 00000/23898/Ж10/24-13-24-04 та № 00000/23901/Ж10/24-13-24-04 в частині, що перевищує документально підтверджені суми донарахувань.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні доказів у справі. Доводи апеляційної скарги в цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. При цьому апелянт не надав жодних доказів, які б спростовували висновки експертного дослідження або підтверджували правомірність донарахувань у повному обсязі. Як вірно зазначив суд першої інстанції, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доказування правомірності прийнятих рішень відповідно до частини 2 статті 77 КАС України.
Більше того, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду, податків орган не ставив під сумнів реальності господарських операцій позивача, та не спростував здійснення таких задля досягнення відповідної економічної мети жодними належними та допустимими доказами.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 00000/23903/Ж10/24-13-24-04 (ПДВ).
Як встановлено судом першої інстанції, донарахування ПДВ у загальній сумі 267085 грн виникло внаслідок включення податковим органом до складу податкового зобов`язання з ПДВ позивача наступних сум: 2538 грн за результатами камеральної перевірки за вересень 2022 року; 183218 грн — різниця між зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними та задекларованим доходом у 2020 році; 26300 грн — від вартості товарів, які не використовуються в господарській діяльності; 57567,26 грн — від залишку ТМЦ станом на 30.06.2023 року.
Висновком експерта підтверджено правомірність включення до складу податкового зобов`язання з ПДВ сум: 2538 грн, 26300 грн та 57567,26 грн. Водночас не підтверджено включення суми 183218 грн, оскільки для визначення загального оподатковуваного доходу застосовується касовий метод, а різниця між зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними та задекларованим доходом не може автоматично свідчити про заниження податкових зобов`язань з ПДВ без дослідження первинних документів та встановлення фактичних обставин здійснення господарських операцій.
Відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПК України при визначенні податкових зобов`язань з ПДВ застосовується правило першої події — або зарахування коштів, або відвантаження товарів. Сама по собі різниця між обсягами постачання за даними ЄРПН та задекларованим доходом за даними декларації про майновий стан і доходи не є достатньою підставою для донарахування ПДВ, оскільки дохід ФОП на загальній системі визначається касовим методом, тоді як податкові зобов`язання з ПДВ виникають за правилом першої події, що може призводити до розбіжностей між цими показниками.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що донарахування ПДВ у сумі 183218 грн є безпідставним, водночас правомірно відмовив у задоволенні позову в частині оскарження донарахування ПДВ у сумі 86405,26 грн (2538 + 26300 + 57567,26), оскільки ці суми підтверджені як висновком експерта, так і матеріалами справи. Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем не підтверджено понесені витрати зі сплати електроенергії (26300 грн ПДВ), оскільки не було надано відповідних договорів з ТОВ «Чернівецька обласна енергопостачальна компанія».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині. Доводи апеляційної скарги щодо правомірності донарахування ПДВ у сумі 183218 грн не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Решта доводів учасників в межах даного спору не спростовують висновків суду щодо наявності підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень в частині безпідставного нарахування податковим органом податкових зобов`язань по податку з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності, військового збору та донарахованого податку на додану вартість.
Таким чином, в розрізі встановлених обставин, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних в межах цієї справи рішень ГУ ДПС у Чернівецькій області та наявність підстав для їх часткового скасування.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку і, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 
Повний текст постанови складено 15.06.2026.

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.   Савицька Н.В.