Ухвала
Іменем України

19 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 539/3248/25
провадження № 61-7390ск26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Антіховичем Володимиром Володимировичем , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2026 року у складі судді: Бєссонової Т. Д.,та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Лобов О. А., Дорош А. І., Триголов В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Лубенської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Лубенської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_4 . Спільне життя сім`ї не склалося внаслідок різних поглядів на спільне проживання та ведення спільного господарства, стосунки припинено. 

Після розірвання стосунків дитина залишилась проживати разом із батьком. ОСОБА_3 участі у вихованні сина не приймала, матеріальної підтримки дитині не надавала. 

ОСОБА_4 є дитиною з інвалідністю з діагнозом - вроджена вада головного мозку, у зв`язку з чим дитина потребує постійного дороговартісного лікування. Станом на дату звернення з позовом дитина проживає разом з батьком та знаходяться на його повному утриманні. ОСОБА_3 кошти на утримання дитини не надає, участі у її вихованні та розвитку не бере, її життям не цікавиться. ОСОБА_3 не турбується про матеріальний стан дитини, повністю усунулася від питань її забезпечення. 

Позивач самостійно, без участі відповідачки, турбується про здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, створює всі умови для її виховання й розвитку, без допомоги матері намагається її забезпечувати, несе всі відповідні витрати щодо придбання одягу, їжі, сплати комунальних послуг, забезпечення гідних умов проживання та лікування. 

За невиконання своїх батьківських обов`язків ОСОБА_3 притягалася до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП. 

ОСОБА_1 станом на дату подання позовної заяви є військовослужбовцем. Самостійне виконання ним батьківських обов`язків без допомоги матері ускладнене з об`єктивних причини. 

Наявність обмежень щодо необхідності постійного узгодження з матір`ю дій та рішень щодо виховання дитини додатково ускладнює це завдання.

На підставі викладеного, позивач просив суд: 
позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2026 року в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що: 
позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей;
ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
у висновку Органу опіки та піклування зазначено, що за добровільною згодою та домовленістю матері ОСОБА_5 з бабусею дитини по батьковій лінії, мати інколи, коли їздила на роботу, залишаючи сина у родині свекрухи. Зі слів ОСОБА_3 хлопчик постійно став проживати за домовленістю з бабусею і дідусем з січня 2025 року хоча мати продовжувала періодично забирати його до себе. Про це свідчить акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 , складений спеціалістами Служби у справах дітей спільно з т.в.о ювенальної превенції від 14 травня 2025 року. На час обстеження син ОСОБА_5 був з матір`ю ОСОБА_3 у орендованій квартирі АДРЕСА_1 . Коли дитина проживала з матір`ю вона займалася його вихованням та лікуванням, разом з колишнім чоловіком возила його в національну дитячу спеціалізовану лікарню «Охмадит» та в лікувальні заклади м. Полтави. Віддаючи сина бабусі, мати забезпечувала ОСОБА_5 необхідними ліками та одягом. Батько дитини ОСОБА_1 на даний час є військовослужбовцем ЗСУ. 18 червня 2025 року мати дитини ОСОБА_3 засвідчила згоду на позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , у приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області, але на комісії з питань захисту прав дитини 18 вересня 2025 року повідомила членам комісії, що хвилюється за свого сина. ОСОБА_3 позитивно характеризується головою будинкового комітету ОСОБА_6 . Вивчивши матеріали справи, заслухавши на комісії пояснення матері дитини ОСОБА_3 , баби дитини ОСОБА_7 , представника позивача адвоката Антіховича В.В. комісія прийшла до висновку, що на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав матері дитини є передчасним, оскільки в її діях прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин зі своїм сином. (а.с. 82-84);
відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання, цікавиться життям свого малолітнього сина ОСОБА_4 , 2020 року народження, займається його лікування, підтримує з ним родинні відносини. Відповідач тимчасово залишала сина на бабусю, оскільки змушена працювати для забезпечення належних умов життя своїх дітей, як і його батько, який служить у ЗСУ. Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 піклується про духовний та фізичний розвиток сина ОСОБА_4 , цікавиться його життям, здоров`ям, підтримує з ним родинні відносини;
суд першої інстанції зробив висновок про те, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання дитини, які б свідчили про її ухилення від виховання сина, а тому застосування до ОСОБА_3 крайнього заходу - позбавлення батьківських прав, є недоцільним;
при цьому, суд відхилив твердження представника позивача про те, що під час обстеження умов проживання ОСОБА_3 працівниками органу опіки та піклування, малолітнього ОСОБА_4 там не було, оскільки належних та допустимих доказів цьому стороною позивача не надано та вони спростовуються показами сторін та матеріалами справи.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року:
апеляційну скаргу представника Антіховича В. В. - адвоката ОСОБА_1, залишено без задоволення;
рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2026 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини;
за змістом зазначеної норми ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
апеляційний суд вказав, що у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) викладені такі висновки: «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав…»;
перевіривши надані у справу докази, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів про обставини, на які зроблене посилання у позові, зокрема стосовно умисного свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов?язків. Заява відповідачки, згідно якої вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, не може бути підставою для задоволення позову, адже для задоволення позову повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення (див. постанови ВС від 29 листопада 2023 року (справа № 607/15704/22), від 10 листопада 2023 року (справа № 401/1944/22)). Постанова про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП у червні 2025 року не містить інформації про обставини, які б вказували на системне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов?язками відносно малолітнього ОСОБА_4 ;
апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції у рішенні, проаналізувавши належним чином наявні у справі докази, дав обґрунтовану оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, доводам адвоката Антіховича В. В. про відсутність малолітнього сина ОСОБА_4 під час обстеження умов проживання відповідачки. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, обґрунтовано взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, який містить відомості, що спростовують доводи позивача про остаточне свідоме і умисне ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов?язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 ;
при залишенні рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виснував, що наявні у справі докази об?єктивно вказують на те, що відповідачка опинилася у складних життєвих умовах і це зумовлює певні вади у виконанні нею своїх батьківських обов?язків, проте ситуацію, що склалася не можна розцінювати як невиправну і безперспективну, у будь-якому випадку питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з матір`ю.

27 травня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Антіховичем В. В. , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2026 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року у справі № 454/768/23, від 30 липня 2025 року у справі № 686/20576/24; від 11 грудня 2023 року справа № 523/19706/19. 

Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суди правильно встановили обставину ухилення матері від виховання дитини, тим самим суди порушили пункт 2 частини першої статті 164 СК України (мати може бути позбавлена батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення безпечних умов життя). Тим самим відступили від правових висновків Верховного Суду, відповідно до яких тривала відсутність участі у житті дитини сама по собі свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків (зокрема постанови Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року у справі № 454/768/23, від 30 липня 2025 року у справі № 686/20576/24);
судами проігноровано наявність факту умисного ухилення, відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, тоді як правова позиція Верховного Суду полягає у тому, що умисел може встановлюватися з об`єктивної поведінки особи, зокрема тривалості її бездіяльності, повної відсутності контактів з дитиною та фактичного самоусунення від виконання батьківських обов`язків, що у даній справі мало місце. Таким чином, суд безпідставно ототожнив відсутність окремих доказів активної протиправної поведінки з відсутністю умислу, що є неправильним застосуванням статті 164 СК України;
відповідач надавала суперечливі твердження, котрі в подальшому були спростовані судових засіданнях, подала до суду заяву (та не відкликала її) щодо позбавлення її батьківських прав стосовно сина, однак суд дійшов висновку про недоведеність умислу через суперечливі пояснення відповідача, мотивував рішення, беручи до уваги спростовані обставини, що суперечить положенням статті 223 ЦПК України та принципу змагальності сторін. Такий підхід порушує право позивача на справедливий суд;
суд не надав належної оцінки доказам у їх сукупності, зокрема повній відсутності участі відповідача у житті дитини, відсутності будь-яких форм спілкування, що у своїй сукупності свідчить про системне, свідоме та тривале ухилення від виконання батьківських обов`язків. Водночас суд безпідставно поклався на висновок органу опіки та піклування, який є формальним, складений без належного дослідження обставин справи та без вжиття заходів для збору доказів, що суперечить вимогам законодавства та правовим висновкам Верховного Суду (постанова 30 липня 2025 року, справа № 686/20576/24), відповідно до яких орган опіки не звільняється від обов`язку повного та об`єктивного дослідження обставин справи. Крім того, суд формально застосував принцип найкращих інтересів дитини, не врахувавши, що дитина фактично не має жодного зв`язку з матір`ю, не сприймає її як близьку особу, а відтак збереження формального юридичного статусу матері не відповідає її реальним інтересам та не сприяє її повноцінному розвитку;
при винесенні спірних рішень судом повністю проігноровано факти, що також мають визначальне значення для справи, а саме: наявність адміністративного протоколу складеного стосовно відповідача за притягнення її до адміністративної відповідальності за неналежне виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків стосовно власних дітей. Тобто не взято до уваги вже встановлений уповноваженими органами факт притягнення матері до відповідальності за неналежну поведінку матері як представника дитини; уповноваженими особами органу опіки та піклування, під час відвідування відповідача, щодо перевірки умов проживання дитини, не було зафіксовано того факту, що дитина стосовно якої ініційовано позбавлення батьківських прав, взагалі була відсутня в житловому приміщенні матері (адже постійно проживає з батьком); старшу дитину відповідачки вилучено з сім`ї у зв`язку з неналежним виконанням матір`ю батьківських обов`язків та поміщено до прийомної сім`ї; матір, протягом всього часу розгляду справи, жодного разу не відвідувала дитину та не виявляла будь якої зацікавленості в її житті;
наявність у матеріалах справи протоколу про адміністративне правопорушення, складеного стосовно матері у зв`язку з неналежним виконанням нею батьківських обов`язків щодо старшої дитини, є істотною обставиною, яка свідчить про системні порушення з її боку обов`язків щодо виховання, догляду та забезпечення належних умов життя дитини;
з червня 2025 року по теперішній час відповідачка жодного разу не відвідувала дитину та не виявляла будь-якої зацікавленості у її житті, стані здоров`я, умовах проживання чи емоційному самопочутті. Протягом зазначеного періоду відповідачка не підтримувала зв`язок із дитиною, не зверталася до осіб, які фактично здійснювали догляд за нею, та не вживала жодних дій, спрямованих на збереження або відновлення сімейних відносин. Особливої уваги заслуговує те, що бездіяльність відповідачки мала місце навіть у періоди, коли батько дитини був відсутній поруч із нею. Незважаючи на об`єктивну можливість та необхідність проявити турботу, відповідачка не скористалася нагодою забезпечити дитині хоча б мінімальну моральну підтримку, не поцікавилася її фізичним чи психоемоційним станом та не виявила готовності виконувати покладені на неї обов`язки матері. Тривала відсутність будь-якого контакту з дитиною протягом значного проміжку часу свідчить не про тимчасові труднощі чи вимушені обставини, а про усвідомлене самоусунення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Така поведінка демонструє байдужість до долі дитини та відсутність внутрішньої потреби брати участь у її вихованні, розвитку та забезпеченні належних умов життя.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

Суди на підставі акту обстеження домогосподарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , встановили, що за вказаною адресою зареєстровані та фактично проживають: ОСОБА_1 , 1980 року народження, разом з малолітнім сином ОСОБА_4 , 2020 року народження. Цей факт також підтверджується актом № 99 про фактичне місце проживання/не проживання особи/осіб від 26 вересня 2025 року.

До складу сім`ї ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , входить син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Відповідно до довідки № 02-04/23 від 24 березня 2025 року ОСОБА_4 , 2020 року народження, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Лубенської міської ради, як особа з інвалідністю з дитинства.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є дитиною з інвалідністю з діагнозом: вроджена вада розвитку головного мозку: одиночна церебральна арахноідальна кіста задньої черепної ямки головного мозку, лівобічний геміпарез спастичний, затримка стакінетичного та психомовного розвитку. Недорозвиток мови першого рівня.

відповідно до листа Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області № 103222-2025 від 10 червня 2025 року в ході проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_3 притягалась до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 184 КУпАП. На обліку поліції та служби у справах дітей Лубенської міської ради ОСОБА_3 не перебуває.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30 червня 2025 року ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 184 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. 

У заяві від 18 червня 2025 року, засвідченій приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Тищенко І. В., відповідачка ОСОБА_3 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Відповідно до висновку № 01-19/704 від 06 жовтня 2025 року орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку органу опіки та піклування зазначено, що:
за добровільною згодою та домовленістю матері ОСОБА_5 з бабусею дитини по батьковій лінії, мати інколи, коли їздила на роботу, залишаючи сина у родині свекрухи. Зі слів ОСОБА_3 хлопчик постійно став проживати за домовленістю з бабусею і дідусем з січня 2025 року, хоча мати продовжувала періодично забирати його до себе. Про це свідчить акт обстеження умов проживання ОСОБА_3 , складений спеціалістами служби у справах дітей спільно з т.в.о ювенальної превенції від 14 травня 2025 року;
на час обстеження син ОСОБА_5 був з матір`ю ОСОБА_3 у орендованій квартирі АДРЕСА_1 . Коли дитина проживала з матір`ю вона займалася його вихованням та лікуванням, разом з колишнім чоловіком возила його в національну дитячу спеціалізовану лікарню «Охмадит» та в лікувальні заклади м. Полтави. Віддаючи сина бабусі, мати забезпечувала ОСОБА_5 необхідними ліками та одягом;
батько дитини ОСОБА_1 на цей час є військовослужбовцем ЗСУ;
18 червня 2025 року мати дитини ОСОБА_3 засвідчила згоду на позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області, але на комісії з питань захисту прав дитини 18 вересня 2025 року повідомила членам комісії, що хвилюється за свого сина;
ОСОБА_3 позитивно характеризується головою будинкового комітету ОСОБА_6 . Вивчивши матеріали справи, заслухавши на комісії пояснення матері дитини ОСОБА_3 , баби дитини ОСОБА_7 , представника позивача адвоката Антіховича В. В. комісія прийшла до висновку, що на даний час постановка питання про позбавлення батьківських прав матері дитини є передчасним, оскільки в її діях прослідковується заінтересованість в збереженні родинних відносин зі своїм сином.

Суди встановили, що відповідно акту обстеження умов проживання родини ОСОБА_1 від 11 грудня 2025 року за адресою АДРЕСА_2 , де проживають ОСОБА_7 , 1960 року народження - бабуся, ОСОБА_8 , 1953 року народження - дідусь, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - онук. Встановлено, що в будинку опалення газове та дров`яне, наявне електро- та водопостачання, туалет на вулиці. Санітарно-гігієнічний стан помешкання задовільний. Будинок приватний, на його території є господарські будівлі, присадибна ділянка, ведеться сільське господарство. Будинок мебльований, наявна побутова техніка. В помешканні чисто, прибрано, тепло, затишно. Для виховання та розвитку дитини є окрема мебльована кімната, в якій хлопчик проживає разом із бабусею. Забезпечений одягом, взуттям, іграшками. Продукти харчування в достатній кількості. Дитина має певні вади здоров`я та потребує особливого догляду. Баба та дід пенсійного віку. На час обстеження батько хлопчика ОСОБА_1 був відсутній - несе службу в ЗСУ.

Позивач ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗСУ.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23)).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.
За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18) вказано, що:
«відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. 
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:
«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:
«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.
Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.
Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 (провадження № 61-18535св20) зазначено, що:
«позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей…
Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків…
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена.
Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також звернення ОСОБА_2 ще у 2016 році до органів опіки та піклування із заявою про встановлення порядку участі у вихованні дитини, що свідчить насамперед про інтерес батька до дитини, намагання брати участь у вихованні доньки, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує і хоче брати участь у її вихованні, суди правильно відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20) зазначено, що:
«позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у запереченні на позов, апеляційній скарзі, має намір на відновлення відносин з дочкою, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд апеляційної інстанції правильно не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер.
Посилання заявниці на те, що ОСОБА_3 впродовж дев`яти років проживає разом із матір`ю та вітчимом та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом наявної заборгованості за аліментами суд не бере до уваги, оскільки наявність такої заборгованості не є підставою для позбавлення особи батьківських прав».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:
«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

Касаційний суд вже вказував, що факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що: відповідачка ОСОБА_3 піклується про духовний та фізичний розвиток сина ОСОБА_4 , цікавиться його життям, здоров`ям, підтримує з ним родинні відносини; у висновку № 01-19/704 від 06 жовтня 2025 року орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позивачем не доведено належними та допустимими докази винної поведінки та свідомого нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання дитини, які б свідчили про її ухилення від виховання сина.

Таким чином, урахувавши конкретні обставини справи, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що відмова у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Аргумент касаційної скарги про те, що відповідачка подала до суду заяву (та не відкликала її) щодо позбавлення її батьківських прав стосовно сина касаційний суд відхиляє з таких підстав.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).

Касаційний суд вже вказував, що при наявності матері про відмову від батьківських прав на дитину та визнання позову про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2023 року в справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23)).

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року у справі № 454/768/23, від 30 липня 2025 року у справі № 686/20576/24, від 11 грудня 2023 року справа № 523/19706/19 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Антіховичем Володимиром Володимировичем , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 09 січня 2026 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - служба у справах дітей Лубенської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:  В. І. Крат
І. О. Дундар 

Є. В. Краснощоков