ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року 	м. Чернівці	Справа № 926/5604/23	

За позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу, м. Івано-Франківськ;
Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації, м. Чернівці

до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області;
Фізичної особи-підприємця Захарюка Івана Євгеновича, село Реваківці, Кіцманський район, Чернівецька область

про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки водного фонду

Суддя Гончарук О.В.
секретар судового засідання - Медвідчук І.В.

Представники сторін:
від позивача 1 – Лісовенко О.І;
від позивача 2 – не з`явився;
від відповідача 1 – не з`явився;
від відповідача 2 – Волошина Т.Б.
У розгляді справи брав участь прокурор – Козлова Ю.Г, Кисельов В.Л.

Обставини справи: Керівник Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу; Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області; Фізичної особи-підприємця Захарюка Івана Євгеновича в якому просить:
- визнати незаконним та скасування рішення №544/11 ХІІ (позачергової) сесії Кіцманської міської ради VІІІ скликання від 12.11.2021 «Про надання в оренду фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом на новий строк»;
- визнати недійсним договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 20.06.2022, укладений між Кіцманською міською радою Чернівецького району Чернівецької області та Фізичною особою-підприємцем Захарюком Іваном Євгеновичем на земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області;
- визнати недійсною додаткову угоду № 1 до Договору оренди землі від 29.12.2014, укладену між Кіцманською міською радою Чернівецького району Чернівецької області та Фізичною особою-підприємцем Захарюком Іваном Євгеновичем, предметом якої є земельна ділянка за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області;
- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Захарюка Івана Євгеновича повернути Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області водний об`єкт та земельну ділянку водного фонду, за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів, частина якої відноситься до земель природно-заповідного фонду- кадастово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації № 612 від 31.10.2005 «Про затвердження технічної документації та надання в оренду земельної ділянки водного фонду п.п. Захарюку І.Є.».
- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки інших речових прав та їх обтяжень;
- усунути перешкоди власнику - Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди (рішення державного реєстратора Дахно Артема Миколайовича, індексний номер 18620374 від 14.01.2015, номер запису про інше речове право 8385282 від 29.12.2014) та припинити право оренди фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
- усунути перешкоди власнику - Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності (рішення державного реєстратора Руснак Тетяни Василівна, індексний номером 62559138 від 24.12.2021, номер відомостей 45904367 від 21.12.2021) та припинити Кіцманській міській раді право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що находиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
Свій позов прокурор обґрунтовує обставинами, пов`язаними з існуванням на території Кіцманської міської ради карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Савицькі понори» площею 21,5 га, які є об`єктом природно-заповідного фонду України.
Розпорядженням Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області від 31.10.2005 затверджено технічну документацію із землеустрою та надано в оренду приватному підприємцю Захарюку Івану Євгеновчу земельну ділянку водного фонду загальною площею 26,3462 га, а в подальшому між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки водного фонду площею 26,6462 га за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129.
За договором від 29.12.2014, строк дії договору оренди від 31.10.2005 продовжено до 07.11.2021.
В подальшому, у зв`язку з переходом вказаної земельної ділянки у власність Кіцманської міської ради, міська рада продовжила строк дії договору оренди земельної ділянки від 29.12.2014, уклавши з відповідачем №2 додаткову угоду від 20.06.2022 строком на 10 років.
Оскаржуване рішення від 12.11.2021 та договір від 20.06.2022, за твердженням прокурора, суперечать вимогам статті 51 Водного кодексу України, оскільки законодавством визначено пряму заборону щодо передачі у користування на умовах оренди водних об`єктів для рибогосподарських потреб, які розташовані в межах території та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а земельна ділянка та водний об`єкт, які є предметом спору у цій справі мають спеціальний правовий титул (землі природно-заповідного фонду), адже, вважає прокурор, межі цієї спірної земельної ділянки частково накладаються на межі території вищезазначеної карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 02.01.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.01.2024.
Ухвалою суду від 25.01.2024 відкладено підготовче засідання на 29.02.2024 та повідомлено відповідача 2 про дату, час і місце розгляду справи, розмістивши оголошення про виклик до суду на веб-порталі судової влади України на офіційному веб-сайті Господарського суду Чернівецької області.
29.01.202024 від представника відповідача 1 через відділ документального та інформаційного забезпечення суду надійшові відзив на позовну заяву (вх. №378) у якій останній не погоджується з позовними вимогами, оскільки вважзає, що прийняті рішення Кіцманськогї міськї ради прийняти із дотриманням норм законодавства, підстави для відмови у задоволенні клопотання Захарюка І.Є у Кіцманської міської ради вважає відсутніми. Зазначає, що дані щодо розміщення спірної земельної ділянки в межах території об`єкту природно-заповідного фонду не підтверджені документально, у зв`язку із чим вважає, що висновок експерта не ґрунтується на документації із землеустрою про пам`ятку природи, у зв`язку з чим вважає його неналежним доказом. Крім цього, вказує, що вимоги прокурора про усунення перешкод власника – Кіцманської територіальної громади порушує права власника земельної ділянки та принципи співмірності інтересів держави та суспільства.
« 05» лютого 2024 року через систему «Електронний суд» від відповідача 2 надійшла заява (вх. № 206) про вступ у справу представника.
« 15» лютого 2024 року від прокуратури через відділ документального та інформаційного забезпечення надійшла відповідь на відзив (вх. №348) в якій останній не погоджується із доводами відповідача 1 та вважає їх необґрунтованими, оскільки земельна ділянка кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129 належить до земель природно-заповідного фонду, а її цільове призначення є незмінним.
« 29» лютого 2024 року від позивача через відділ документального та інформаційного забезпечення надійшла відповідь на відзив (вх. №525) в якій останній не погоджується із доводами відповідача 1 та вважає їх необґрунтованими, оскільки вважає, що земельна ділянка кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, є пам`яткою природи місцевого значення «Совицькі понори» та відноситься до земель природно-заповідного фонду, що на переконання останнього унеможливлює перебування цієї ділянки в оренді.
Ухвалою суду від 29.02.2024 відкладено підготовче засідання на 21.03.2024.
Ухвалою від 21.03.2024 підготовче засідання відкладено на 11.04.2024.
У підготовчому засіданні 11.04.2024 оголошено перерву до 15.04.2024.
Ухвалою суду від 15.04.2024 клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи (вх. №834) від 20.03.2024 – задоволено.
Доручено проведення судової експертизи державній експертній установі в межах відповідної зони регіонального обслуговування, а саме Чернівецькому відділенню Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
« 17» травня 2024 року через відділ документального та інформаційного забезпечення суду надійшов лист експерта Чернівецького відділення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (вх. №1351) про погодження більш розумного строку для проведення експертизи, обґрунтоване значною поточною завантаженістю експертів.
Ухвалою суду від 20.05.2024 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 23.05.2024.
Ухвалою суду від 23.05.2024 задоволено клопотання експертної установи про погодження більш розумного строку для проведення експертизи, зупинено провадження у справі.
« 10» червня 2025 року від відповідача 2 через систему «Електронний суд» надійшла заява (вх. № 1912) про поновлення провадження у справі.
« 10» липня 2025 року від експертної установи надійшов лист (вх. № 2798) в якому повідомляється про надмірне навантаження Чернівецького відділення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, а відтак можливе проведення експертизи заплановане у 1 кварталі 2026 року.
Ухвалою суду від 31.07.2025 поновлено провадження у справі №926/5604/23 та витребувано матеріали справи №926/5604/23 у Чернівецького відділення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
« 18» серпня 2025 року до Господарського суду Чернівецької області повернулись матеріали справи 926/5604/23 з Чернівецького відділення Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
Ухвалою суду від 18.08.2025 призначено підготовче засідання на 16.09.2025.
« 15» вересня 2025 року через відділ документального та інформаційного забезпечення суду від прокурора надійшло клопотання (вх. № 3071) про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 600/3617/25-а.
Ухвалою суду від 16.09.2025 відкладено підготовче засідання на 19.09.2025.
Ухвалою суду від 19.09.2025 у задоволенні клопотання прокурора (вх. № 3071) про зупинення провадження у справі відмовлено; закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.10.2025.
« 15» жовтня 2025 року від прокурора через систему «Електронний суд» надійшла заява (вх. №3484) про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 926/5604/23, поновлення строку для подання доказів та долучення нових доказів, а саме: висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/126-25/3764-ЗТ від 16.05.2025; заяви Кіцманської міської ради від 19.08.2025, сформованої через систему «Електронний суд» у справі № 600/3617/25-а.
Ухвалою суду від 16.10.2025 відмовлено у задоволені клопотання прокурора (вх. 3484) про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 926/5604/23, поновлення строку для подання доказів та долучення нових доказів.
У судовому засіданні 16.10.2025, заслухавши вступне слово прокурора, оголошено перерву до 04.11.2025.
« 04» листопада 2025 року від прокурора надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. №3739) обґрунтоване зайнятістю прокурора в іншому судовому процесі.
Ухвалою суду від 04.11.2025 відкладено розгляд справи на 18.11.2025.
Ухвалою суду від 18.11.2025 відкладено розгляд справи по суті на 18.12.2025.
« 16» грудня 2025 року, через систему «Електронний суд», від прокурора надійшло клопотання (вх. № 5258) про долучення до матеріалів справи рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі № 600/3617/25-а від 19.11.2025.
« 18» грудня 2025 року, через систему «Електронний суд», від представника відповідача 1, надійшла заява (вх. № 4327) про відкладення розгляду справи обґрунтована необхідністю подання своїх заперечень щодо рішення, яке просить долучити до матеріалів справи прокурор.
Ухвалою суду від 18.12.2025 повернуто справу № 926/5604/23 до підготовчого провадження та призначено підготовче засідання на 20.01.2026.
Підготовче засідання призначене на 12.02.2026, не відбулось у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Гончарука О.В. про що сторони були повідомлені, шляхом отримання повідомлення про неможливість проведення судового засідання, судове засідання у справі 926/5604/23 слід призначити на 10.03.2026.
Ухвалою суду від 17.02.2026 підготовче засідання призначено на 10.03.2026.
Протокольною ухвалою від 10.03.2026 задоволено заяву (вх. №146 від 13.01.2026) прокурора про долучення доказів до матеріалів справи та оголошено перерву до 13.03.2026.
Ухвалою суду від 13.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 08.04.2026.
Судове засідання призначене на 08.04.2026 не відбулось, у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності судді Гончарука О.В., про що сторони були повідомлені, шляхом отримання повідомлення про неможливість проведення судового засідання.
Ухвалою суду від 16.04.2026 призначено судове засідання на 12.05.2026.
Ухвалою суду від 12.05.2026 відкладено розгляд справи на 02.06.2026.
У судове засідання 02.06.2026 представник позивача 2 та відповідача 1 не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі, оскільки останні належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.
У судовому засіданні 02.06.2026 заслухано вступне слово прокурора, який просить задовольнити позов з підстав зазначених у позовній заяві (вх. №5604), зазначає, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, яка розташована в межах с. Суховерхів частково накладається на межі території карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», у зв`язку з чим вважає, що рішення №544/11 ХІІ (позачергової) сесії Кіцманської міської ради VІІІ скликання від 12.11.2021 «Про надання в оренду фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом на новий строк, договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 20.06.2022 укладений між Кіцманською міською радою Чернівецького району Чернівецької області та Фізичною особою-підприємцем Захарюком Іваном Євгеновичем та як наслідок проведена державна реєстрація зроблені всупереч чинному законодавству, у тому числі Закону України «Про природно-заповідний фонд України», у зв`язку із чим просить задовольнити позов.
Присутній у судовому засіданні 02.06.2026 заслухано вступне слово представника позивача 1, який вважає позов обґрунтованим та просить його задовольнити.
У судовому засіданні 02.06.2026 заслухано вступне слово представника відповідача 2, який заперечує щодо задоволення позовних вимог, вважає, що фізична особа-підприємець Захарюк І.Є., є добросовісним користувачем спірної земельної ділянки з водним об`єктом та має обґрунтовані очікування щодо її використання. Зазначає, що фізична особа-підприємець Захарюк І.Є., використовує спірну земельну ділянку за її цільовим призначенням, має дозвіл на спеціальне водовикористання, а в її межах не знаходяться «Совицькі понори». Зауважує, що наявність таких «понор» у ставках, унеможливила б використання її відповідачем 2 для здійснення його господарської діяльності щодо розведення риби, адже така діяльність передбачає спускання та наповнення водного об`єкту. Також вважає, що експертиза проведена в межах кримінального провадження не повинна братися до уваги судом, оскільки на її виконання не надано всіх запитуваних експертом документів, а її дослідження проведено в межах наданих Чернівецькою окружною прокуратурою матеріалів. Просить суд взяти до уваги проект землеустрою, затверджений рішенням Кіцманської міської ради рішення XXXVII сесії Кіцманської міської ради VIII скликання №284/9 від 26.09.2024 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення карстово-спелеологічну пам`ятку природи місцевого значення «Совицькі понори» за межами села Суховерхів Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області». Вважає, що цим проектом спростовується факт накладення земельних ділянок, а під час його виготовлення були використані всі необхідні документи.
Відповідач 2 своє право на подання письмового відзиву у порядку в поряду статті 165 Господарського процесуального кодексу України не використовував, письмового відзиву на позовну заяву – не подавав.
Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 02.06.2026 оголошено перерву до 19.06.2026.
У судове засідання 19.06.2026 представник позивача 2 та відповідача 1 не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи без їхньої участі, оскільки останні належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.
Присутній у судовому засіданні прокурор та представник позивача 1 просять суд задовольнити позов, а представник відповідача 2 заперечує щодо його задоволення.
Заслухавши прокурора, представника позивача 1 та представника відповідача 2, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Розпорядженнями Кіцманської районної державної адміністрації № 612 від 21.10.2005 та №343 від 25.11.2014 надано в строкове платне користування земельну ділянку водного фонду для рибогосподарських потреб за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129, яка знаходиться на території Суховерхівської сільської ради (за межами населеного пункту).
На виконання вказаного розпорядження 29.12.2014 Кіцманська районна державна адміністрація (орендодавець) та Іізична особа-підприємець Захарюк І.Є (орендар) уклали договір оренди земельної ділянки водного фонду за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129, загальною площею 26,3462 га, яка розташована на території Суховерхівської сільської ради (за межами населеного пункту).
Відповідно до пунктів 1, 13 вказаного договору оренди земельної ділянки від 29.12.2014, земельна ділянка передана в оренду для рибогосподарських потреб. Договір укладено терміном до 07.11.2021.
У 2021 році Фізична особа-підприємець Захарюк І.Є. звертався із письмовою заявою до Кіцманської міської ради з проханням продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки водного фонду на десять років.
Сесією Кіцманської міської ради прийнято рішення №544/11 від 12.11.2021 «Про надання в оренду фізичній особі-підприємцю Захарюку І.Є. земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, на новий строк».
Пунктом 1 вказаного рішення сесії Кіцманської міської ради вирішено надати в оренду фізичній особі підприємцю Фізичній особі-підприємцю Захарюку І.Є. земельну ділянку шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом на новий строк, терміном на 10 років, загальною площею 26,3462 га за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129, для рибогосподарських потреб, яка розташована в адміністративних межах Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
На виконання рішення сесії Кіцманської міської ради №544/11 від 12.11.2021, 20.06.2022 між Кіцманською міською радою, з однієї сторони, та фізичною особою-підприємцем Захарюком І.Є, з іншої, укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди землі від 29.12.2014, згідно якої продовжено дію даного договору терміном на 10 років.
Згідно пункту 3 даної додаткової угоди, вирішено викласти договір оренди від 29.12.2014 в новій редакції, додаток 1 до додаткової угоди № 1 від 20.06.2022 до договору оренди землі від 29.12.2014.
20.06.2022 Кіцманська міська рада, як орендодавець уклала з Фізичною особою-підприємцем Захарюком І.Є, договір оренди землі в комплексі з розташованими на ній водним об`єктом.
Відповідно до пункту 2 даного договору, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 26,3462 га, у тому числі земельна ділянка під водними об`єктами 16,6328 га, ГТС 6,8096 га, болота 0,4777 га, сіножаті 2,4261 га, за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129, цільове призначення якої для рибогосподарських потреб, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
Вказаний договір укладено на 10 (десять) років до 20.06.2032.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №360207417 від 27.12.2023, земельна ділянка, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, загальною площею 26,3462, за адресою: Чернівецька область, Кіцманський район, сільська рада Суховерхівська, із цільовим призначенням: для рибогосподарських потреб, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 земельна ділянка знаходиться на праві власності у Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області. Також встановлено, що вказана земельна ділянка передана в оренду Захарюку І.Є. за договором оренди від 29.12.2014 та угоди до договору від 20.06.2022
Згідно з витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-7300065442022 від 24.01.2022, земельна ділянка кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, загальною площею 26,3462, за адресою: Чернівецька область, Кіцманський район, сільська рада Суховерхівська, із цільовим призначенням: для рибогосподарських потреб (10.07) перебуває у комунальній власності 
Судом встановлено, що спору щодо передбаченої статтею 33 Закону України «Про оренду землі» процедури укладення договору оренди землі на новий строк, між сторонами немає.
Відповідно до рішення Чернівецького облвиконкому від 17.03.1992 № 72 та рішенням 17-ї сесії Чернівецької обласної ради XXIII скликання від 20.12.2001 №171-17/01 (зміна меж, розширення) на території Чернівецької області, а саме за межами с. Суховерхів Чернівецького району знаходиться карстово-спелеологічна пам`ятка природи місцевого значення «Совицькі понори» площею 21,5 га, яка являє собою цінні форми висхідних напірних карстових джерел-воклюзів у заболоченому днищі долини р. Совиця.
20.12.2007 Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Чернівецькій області видало Суховерхівській сільській раді охоронне зобов`язання щодо забезпечення режиму охорони та збереження карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», що знаходиться в адміністративних межах с. Суховерхів Кіцманського району Чернівецької області, загальною площею 21,5 га.
Серед основних вимог вказаного охоронного зобов`язання по дотриманню режиму заповідності є заборона будь - якої діяльності, яка порушує хід природних процесів і може нанести шкоду заповідному об`єкту, тощо.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 14 Конституції України та статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Положеннями частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.
На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Встановлені частиною першою цієї статті основні види використання, а також заготівля деревини, лікарських та інших цінних рослин, їх плодів, сіна, випасання худоби, мисливство, рибальство та інші види використання можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворення та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів.
Відповідно до пункту «г» частини 1 статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться, зокрема, землі природно-заповідного фонду.
У статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду підлягають особливій державній охороні.
Частиною 1 статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» визначено, що ділянки суші та водного простору, природні комплекси й об`єкти, які мають особливу екологічну, наукову, естетичну і економічну цінність і призначені для збереження природної різноманітності, генофонду видів тварин і рослин, підтримання загального екологічного балансу та фонового моніторингу навколишнього природного середовища, вилучаються з господарського використання повністю або частково і оголошуються територією чи об`єктом природно-заповідного фонду України.
До складу природно-заповідного фонду України входять державні заповідники, природні національні парки, заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні та зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва, заповідні урочища (частина 2 статті 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).
Відповідно до статті 27 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» пам`ятками природи оголошуються окремі унікальні природні утворення, що мають особливе природоохоронне, наукове, естетичне, пізнавальне і культурне значення, з метою збереження їх у природному стані. Оголошення пам`яток природи провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.
Частиною 3 статті 28 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених пам`ятками природи, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.
Згідно з частиною 5 статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Таким чином, судом встановлено, що на момент виникнення договірних відносин між Кіцманською міською радою та фізичною особою-підприємцем Захарюком І.Є. карстово-спелеологічна пам`ятка природи місцевого значення «Совицькі понори» площею 21,5 га уже існувала за межами с. Суховерхів Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, що підтверджено наявним у матеріалах справи рішенням Чернівецького облвиконкому №72 від 17.03.1992 та рішенням 17-ї сесії Чернівецької обласної ради ХХІІІ скликання від №171-17/01 20.12.2001 щодо зміни меж та розширення.
Рішенням 37 сесії Кіцманської міської ради 8 скликання №284/9 від 26.09.2024 затверджено проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення карстово-спелеологічну пам`ятку природи місцевого значення «Совицькі понори» за межами села Суховерхів Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області», загальною площею 21,5 га.
Відповідно до цього проекту землеустрою межі території природно-заповідного фонду карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори» з межами спірної земельної ділянки не співпадають.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі за №600/3617/25-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026 адміністративний позов Керівника Чернівецької окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області, третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача ФОП Захарюка І.Є. – задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення XXXVII сесії Кіцманської міської ради VIII скликання №284/9 від 26.09.2024 «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення карстово-спелеологічну пам`ятку природи місцевого значення «Совицькі понори» за межами села Суховерхів Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області». Вирішено скасувати в Державному земельному кадастрі відомості про обмеження у використанні земель за обліковим номером 006:100500:00000003 за змістом обмежень у використанні земель карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
У пункті 19 рішення Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №600/3617/25-а від 19.11.2025 (залишеного без змін судом апеляційної інстанції) зазначено, що межі проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення карстово-спелеологічна пам`ятка природи місцевого значення «Совицькі понори» не відповідають першочерговим межам проекту створення цієї пам`ятки природи, і містять між собою розбіжності.
Щодо оцінки самого проекту землеустрою та врахування його при розробленні всіх рішень щодо створення і розширення об`єкта природно-заповідного фонду, адміністративним судом зазначено, що підставою для звернення прокурора до суду стало встановлення невідповідності меж карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», визначених у проекті землеустрою, межам, передбаченим актами її створення - рішенням Чернівецького облвиконкому №72 від 17.03.1992 та рішенням Чернівецької обласної ради №171-17/01 від 20.12.2001. 
Апеляційний суд у справі №600/3617/25-а від 17.03.2026 виснував, що під час винесення меж карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори» не було належним чином враховано рішення Чернівецького обласного виконавчого комітету від 17.03.1992 №72, яким цей об`єкт було створено, у зв`язку з чим Кіцманська міська рада діяла з порушенням вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, земельного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд.
18.10.2024 Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області листом №2043 повідомила прокуратуру, що при виготовленні проекту землеустрою використовувались документи Державного архіву Чернівецької області, зокрема: - рішення Чернівецької обласної ради від 20.12.2001 за №171- 17/01 «Про розширення і вдосконалення природно-заповідного фонду Чернівецької області» з доданим до нього обґрунтуванням необхідності розширення спелеокарстової пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори» за рахунок водойми «Торфи», що на території Суховерхівської сільської ради Кіцманського району; - рішення Кіцманської районної ради №78-20/01 «Про внесення пропозиції щодо розширення території та об`єктів ПЗФ району» з пропозицією розширити території пам`ятки природи «Совицькі понори» за рахунок водойми «Торфи»; - картографічні матеріали розширення меж території пам`ятки природи «Совицькі понори».
У зазначеному листі Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області підсумувала, що на основі вихідних даних архівних документів було розроблено проект землеустрою, згідно з яким межі території пам`ятки природи «Совицькі понори» частково накладаються з земельною ділянкою з кадастровим номером 7322588600:02:002:0003, а спірна земельна ділянка з кадастровим номером 732258600:02:001:0129 (яка є основним предметом спору у справі №926/5604/23 в Господарському суді Чернівецької області) не включається до території об`єкту ПЗФ та навіть не межує із нею.
17.06.2025 Чернівецькою окружною прокуратурою скеровано листа за №52/4-800вих-25 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів (Міндовкілля) та Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації про надання інформації щодо правових підстав - Управління при погодженні проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення на карстово-спелеологічну пам`ятку природи місцевого значення «Совицькі понори».
23.06.2025 Управління екології та природних ресурсів скерувала на адресу окружної прокуратури лист - відповідь за № ВИХ-577-25 у якому зазначила, що управління погоджує і затверджує документацію із землеустрою відповідно до п. 3 ст. 186 Земельного кодексу України (із змінами від 28.04.2021 №1423-ІХ).
24.06.2025 Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України листом №25/3-16/8838 повідомило, що оскільки пам`ятка природи місцевого значення, то до Міндовкілля не надходив на погодження проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення карстово- спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
Окрім цього, у згаданому вище листі Міндовкілля роз`яснило порядок затвердження і погодження проектів землеустрою із організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду, а також те, що пам`ятка природи належить до об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення, тому матеріали створення щодо нього відсутні.
17.06.2025 Чернівецькою окружною прокуратурою скеровано листа №52/4-801 вих-25 до Державної служби геології України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру в Чернівецькій області про надання інформації щодо правового режиму внесення відомостей до Державного земельного кадастру про обмеження у використанні пам`ятки природи, винесення меж ПЗФ, тощо.
23.06.2025 Державною службою геології України з питань геодезії, картографії та кадастру листом № 10-28-0.212-5780/2-25 надано роз`яснення щодо організації та встановлення меж території природно - заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використані земель та їх режимоутворюючих об`єктів для біосферних заповідників, природних заповідників, національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, ботанічних садів, дендрологічних парків, парків - пам`яток садово- паркового мистецтва та зоологічних парків можуть розроблятися лише на землях та земельних ділянках, що включаються до складу таких територій без вилучення у землевласників та землекористувачів.
23.06.2025 Головне управління Держгеокадастру у Чернівецькій області у листі №10-24-0.22-1810/2-25 зазначає, що відомості про обмеження щодо ландшафтного заказника «Совицькі понори» внесені на сусідню земельну ділянку за кадастровим номером 73225 8600:02:002:0003, площею 25,3031 га згідно розробленої документації із землеустрою, розробник якого ФОП Пилипчук 2024 рік, на підставі графічних матеріалів (додаються) із урахуванням листа Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної військової адміністрації від 27.05.2024 №ВИХ-3 89-24.
Згідно листа Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної військової адміністрації повідомило ФОП Захарюка І.Є, про те, що відповідно до реєстру територій та об`єктів природно- заповідного фонду області, затвердженого рішенням XXII сесії Чернівецької обласної ради V скликання від 24.09.2008 №230-22/08, яким на цей час у своїй роботі керується управління, на території Чернівецького району розташована карстово-спелеологічна пам`ятка природи місцевого значення «Совицькі понори» площею 21,5 га, яку створено (оголошено) рішенням Чернівецького облвиконкому від 17.03.1992 № 72 та рішенням 17-ї сесії Чернівецької обласної ради XXIII скликання від 20.12.2001 №171-17/01 відбулася зміна його меж (розширення).
У вказаному листі Управління зазначило, що відповідальним за збереження даного заповідного об`єкта є Суховерхівська сільська рад та одночасно повідомило, що оригінали правовстановлюючої документації (в тому числі планово-картографічні матеріали) знаходяться безпосередньо у користувача, відповідального за збереження об`єкта.
До листа Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області від 23.06.2025 додано також картографічний матеріал на 1 аркуші спелеокарстової пам`ятки природи місцевого значення (картографічний матеріал стосується лише розширення меж території пам`ятки природи, залишено поза увагою першочерговий план пам`ятки природи, який є невід`ємною частинною охоронного зобов`язання).
Вище вказані обставини встановлені рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі за №600/3617/25-а, що залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026.
Частиною 4 статті 75 ГПК встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
За приписами частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі № 910/9823/17.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» №24465/04 від 19.02.2009, «Пономарьов проти України» №3236/03 від 03.04.2008).
Таким чином, рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19.11.2025 у справі за №600/3617/25-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2026 має преюдиціальне значення під час розгляду справи 926/5604/23.
У постановах від 07 жовтня 2020 року у справі №910/2828/18, від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 16 вересня 2022 року у справі №752/3090/19 Верховний Суд звертав увагу, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що узгоджується із положеннями частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.
Незавершення технічної процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду, не змінює цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду і не може мати наслідком втрату статусу території такого об`єкта, її знищення та/або можливість передачі третім особам його складових (земельної ділянки).
Незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Отже, відсутність розробленої документації із землеустрою зі встановленням у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути підставою для висновку про відсутність об`єкта природно-заповідного фонду, межі якого були визначені рішенням органу місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до частини 1 статті 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі № 906/743/21, від 31 травня 2023 року у справі № 916/2064/20, від 21 березня 2023 року у справі № 920/456/19, від 14 червня 2022 року у справі № 903/1173/15, від 09 листопад 2021 року у справі № 906/1388/20, від 26 серпня 2021 року у справі № 924/949/20, від 23 жовтня 2018 року у справі № 903/857/18, від 20 серпня 2019 року у справі № 911/714/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 911/1413/19.
Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2019 року у справі № 914/73/18.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження майном належать власнику.
Згідно з частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку.
Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з приписами статті 373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до вимог статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 17 Земельного кодексу України унормовано, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Таким чином, системний аналіз положень вказаних норм законодавства свідчить про те, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права.
Крім того, позивачем за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено.
Означена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17.
Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Матеріалами справи підтверджується передання в оренду відповідачу-2 земельну ділянку водного фонду загальною площею 26,3462 га, у тому числі земельна ділянка під водними об`єктами – 16,6328 га, ГТС – 6,8096 га, болота – 7 га, сіножатті 2,4261 га.
Згідно із статтями 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.
До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами , а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Відповідно до частини 1 статті 6 Водного кодексу України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.
Тобто, водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно- гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні та інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах.
Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави.
З матеріалів справи убачається, що у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудового розслідування за №42022266010000245 від 01.11.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, проведено земельно - технічну експертизу.
На вирішення даної судової експертизи поставлено запитання, чи накладаються межі земельної ділянки за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 для рибогосподарських потреб площею 26,3462 га, яка розташована в адміністративних межах с. Суховерхів на межі території карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», яка утворена рішенням Чернівецького облвиконкому від 17.03.1992 № 72 та рішенням 17-ї сесії Чернівецької обласної ради XXIII скликання від 20.12.2001 №171-17/01 (зміна меж, розширення).
Згідно висновку експерта №СЕ-19/126-23/6760-ЗТ від 26.09.2023 межі земельної ділянки із кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 для рибогосподарських потреб площею 26,3462 га, яка розташована в адміністративних межах с. Суховерхів частково накладаються на межі території карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори». Площа накладення становить 15,7469 га.
Отже, суд встановив наявність розбіжностей між межами спірної земельної ділянки, оскільки межі земельної ділянки із кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 для рибогосподарських потреб площею 26,3462 га, яка розташована в адміністративних межах с. Суховерхів частково накладаються на межі території карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», площа накладення становить 15,7469 га., що підтверджується, зокрема, висновком судової земельно-технічної експертизи.
У Постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 907/651/17 зроблено висновок про те, що господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної. 
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 ГПК України, при цьому сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу, тощо (постанова Верховного Суду від 11.03.2021 у справі № 923/188/20). Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його (постанова Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 201/11458/20).
Відповідач не надав жодних доказів, які б спростовували встановлені у висновку судово земельно-технічної експертизи межі накладення земельних ділянок. При цьому, 20.03.2026 представник відповідача 2 звернувся до суду із клопотанням про призначення судової земельно-технічної експертизи (вх. №834), ухвалою суду від 15.04.2024 призначено земельно-технічну експертизу у справі №926/5604/23, а 10.06.2026 представник відповідача 2 звернувся до суду із заявою про поновлення провадження у справі №926/560423.
Таким чином, розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації № 612 від 21.10.2005 та №343 від 25.11.2014 та рішення Кіцманської міської ради №544/11 від 12.11.2021 «Про надання в оренду фізичній особі-підприємцю Захарюку І.Є. земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, на новий строк» є незаконними, адже, межі земельної ділянки із кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 для рибогосподарських потреб площею 26,3462 га, яка розташована в адміністративних межах с. Суховерхів частково накладаються на межі території карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори». Площа накладення становить 15,7469 га.
Однак, за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Вимога ж про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору оренди, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (постанови 24 липня 2024 року у справі №902/118/21, від 05 липня 2023 у справі № 912/2797/21, від 28 вересня 2022 року у справі №483/448/20, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 та від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21).
У пунктах 78- 81 постанови від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням». Визнання рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 зазначено, що - розглядаючи справу суд має з`ясувати чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором, чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах; - якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18).
Поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а - так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31 липня 2003 року у справі Doran v. Ireland). Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26 жовтня 2000 року у справі Kudla v. Poland).
З урахуванням вкладеного вище, враховуючи те, що розпорядження Кіцманської районної державної адміністрації № 612 від 21.10.2005 та №343 від 25.11.2014 та рішення Кіцманської міської ради №544/11 від 12.11.2021 «Про надання в оренду фізичній особі-підприємцю Захарюку І.Є. земельної ділянки шляхом укладення договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, на новий строк» є актами індивідуальної дії які вже були реалізовані і вичерпали свою дію фактом їх виконання на час звернення органу прокуратури з відповідним позовом шляхом підписання спірного Договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 20.06.2022, спірної додаткової угоди №1 від 20.06.2026 до договору оренди землі від 29.12.2014 позовні вимоги в цих частинах є неналежним способом захисту наслідком чого є відмова у їх задоволенні.
Така позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справ №910/1140/25 від 26.05.2026, відповідно до якої обраний прокурором спосіб захисту щодо визнання незаконним рішення, що вичерпало свою дію не є належним та ефективним способом захисту прав, що є підставою для відмови у задоволенні такої позовної вимоги. Крім того, Подібний правовий висновок викладено у пункті 8.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, п. 6.7 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2026 у справі № 910/8100/24.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 202, частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зміст якого не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Статтями 203, 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочини не можуть суперечити цивільно-правовому законодавству, не повинні бути спрямовані на порушення інтересів і пошкодження майна держави, територіальної громади, незаконним заволодінням ним, а тому, при таких обставинах, договір визнається недійсним.
Частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.
Враховуючи наведене вище в сукупності, суд дійшов висновку, що договір оренди в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 20.06.2022, укладений між Кіцманською міською радою Чернівецького району Чернівецької області та Фізичною особою-підприємцем Захарюком Іваном Євгеновичем на земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області суперечить вище зазначеним вимогам законодавства, тому вимога прокурора про визнання його недійсним відповідно до статей 203 та 215 Цивільного кодексу України є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)).
Завданням господарського (цивільного) судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
Згідно з частинами третьою, четвертою, сьомою статті 20 ЗК України категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами). При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру. Зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.
У статті 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором. Завдані внаслідок обмеження (обтяження) у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16 (провадження № 14-76цс22) виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18 зазначив, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єктів природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Отже, подання прокурором у цій справі негаторного позову відповідає установленим у справі фактичним обставинам, зроблені з дотриманням вимог процесуального закону та ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права та узгоджуються з наведеною судовою практикою Верховного Суду.
Критеріями сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує воно легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є застосований захід пропорційним легітимній меті втручання. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється відповідно до закону і з легітимною метою, становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у разі недотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо на особу покладається індивідуальний і надмірний тягар, зокрема у випадку, коли добросовісному набувачу не надається обґрунтована компенсація чи інший належний вид відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
Критерій законності передбачає, що втручання держави у право власності особи має здійснюватися на підставі закону, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування і правових наслідків. Сам по собі факт існування декількох можливих тлумачень правової норми не свідчить про її непередбачуваність; сумніви щодо тлумачення норм права усуваються судами у процесі здійснення правосуддя.
Суд встановив наявність законних підстав для втручання держави у право відповідача 2 на мирне володіння земельною ділянкою з метою захисту права власності територіальної громади на землі природно-заповідного фонду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах щодо земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, діє з метою захисту загальних інтересів, пов`язаних із забезпеченням екологічної безпеки та збереженням довкілля. Такі інтереси ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 13, 41, 50 Конституції України та статті 1 ЗК України і реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок, які можуть набуватися та використовуватися виключно відповідно до закону.
Контроль за використанням земельної ділянки межі якої у значному розмірі накладаються на межі території об`єкта природно-заповідного фонду є важливим як для держави, так і для суспільства в цілому. Карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицьки понори» набула статусу об`єкта природно-заповідного фонду задовго до виникнення спірних правовідносин, а встановлений для неї режим та передбачені обмеження унеможливлюють використання спірної земельної ділянки для риборозведення та сінокосіння.
Повернення спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету - здійснення контролю за використанням відповідного майна відповідно до загальних інтересів з метою забезпечення його використання за цільовим призначенням. Важливість таких інтересів зумовлена особливим правовим статусом цієї земельної ділянки та необхідністю дотримання встановлених законом обмежень щодо обігу і використання земель природно-заповідного фонду для запобігання заподіянню шкоди навколишньому природному середовищу та об`єктам, що перебувають під особливою державною охороною.
За таких обставин втручання держави у право мирного володіння Фізичною особою-підприємцем Захарюком І.Є. земельною ділянкою для риборозведення та сінокосіння на території об`єкта природно-заповідного фонду є пропорційним, переслідує легітимну мету контролю за використанням цієї ділянки відповідно до її цільового призначення та відповідає загальним інтересам. Така мета переважає приватний інтерес відповідача у збереженні контролю над спірною земельною ділянкою.
Водночас, відповідачі не були позбавлені доступу до законодавства і, проявивши розумну обачність, могли та повинні були усвідомлювати, що спірна земельна ділянка має ознаки земель природно-заповідного призначення. За таких умов зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду відбулося з порушенням вимог земельного законодавства України, що обґрунтовано ставить під сумнів добросовісність відповідачів під час видання наказу, укладення договору оренди та подальшої державної реєстрації речових прав.
Як установлено судом, Кіцманська територіальна громада в особі Кіцманської міської ради Чернівецькго району Чернівецької області не втратила володіння спірною земельною ділянкою, а позов спрямований на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду, тобто має негаторний характер. За таких обставин вимога про повернення територіальній громаді земельної ділянки є належним способом захисту у розумінні статті 391 ЦК України та спрямована на реальне відновлення порушеного права власності держави.
Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (подібний висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Повернення земельної ділянки, яка належить до природно-заповідного фонду місцевого призначення, переслідує легітимну мету контролю дотримання режиму використання та розпорядження об`єктами природно-заповідного призначення, що мають особливий статус з метою збереження цілісності екомережі України та гарантування безпечності довкілля.
Позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.
Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані із позбавленням його володіння майном. Повернення територіальній громаді земельної ділянки природно-заповідного фонду призначення необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Відповідно до частини 8 про його нестатті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
Частиною 1 статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.
Згідно з частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини 7 статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
Враховуючи те, що право оренди Фізичної особи-підприємця Захарюка І.Є. з реєстраційним номером 8385282 від 29.12.2014 реєстровано на підставі договору оренди земельної ділянки від 29.12.2014 та додаткової угоди від 20.06.2022 право оренди на вказаний об`єкт нерухомості має бути припинено шляхом скасування державної реєстрації права оренди.
Таким чином вимога про усунення перешкод власнику – Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди (рішення державного реєстратора Дахно Артема Миколайовича, індексний номер 18620374 від 14.01.2015, номер запису про інше речове право 8385282 від 29.12.2014) та припинити право оренди фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області та вимога про скасування державної реєстрації усунути перешкоди власнику - Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди (рішення державного реєстратора Дахно Артема Миколайовича, індексний номер 18620374 від 14.01.2015, номер запису про інше речове право 8385282 від 29.12.2014) та припинення права оренди фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області підлягають задоволенню.
Із наявної у матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №360207417 від 27.12.2023, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, загальною площею 26,3462, за адресою: Чернівецька область, Кіцманський район, сільська рада Суховерхівська, із цільовим призначенням: для рибогосподарських потреб, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 перебуває на праві власності у Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області номер запису про право власності 45904367 від 21.12.2021. 
Відтак, вимога про усунення перешкоди власнику - Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності (рішення державного реєстратора Руснак Тетяни Василівна, індексний номером 62559138 від 24.12.2021, номер відомостей 45904367 від 21.12.2021) та припинення Кіцманській міській раді права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що находиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області не відповідає попереднім позовним вимогам прокурора та негаторній природі позову, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню судом.
Згідно з статтею 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, як здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і порядку, що визначені законом.
Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, якої о компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «Інтерес держави».
У справі 926/5604/23 прокурор Керівник Чернівецької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу та Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації.
Судом встановлено, що Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, про що вказано у п. 1 Положення про цей орган, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275.
Відповідно до пп. 2 п. 3, підпункту «б» пп. 2, пп. 5 п. 4, п. 7 вищезазначеного Положення основними завданнями Держекоінспекції є, окрім іншого, здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема щодо: охорони земель, надр; охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Держекоінспекція відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі:
- здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема: про охорону земель, надр, зокрема щодо: додержання режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні;
- звертається до суду із позовом, зокрема щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб, про визнання недійсними індивідуальних актів або їх окремих частин, правочинів, що порушують вимоги законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Держекоінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Пунктом 1 розділу 1 Положення про Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації визначено, що Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації (далі – управління) є структурним підрозділом Чернівецької обласної державної адміністрації (далі – облдержадміністрація), утворюється головою облдержадміністрації. Управління підпорядковане голові облдержадміністрації, підзвітне і підконтрольне Міністерству екології та природних ресурсів України (далі – Мінприроди).
Пунктом 1 розділу 1 Положення про Державну екологічну інспекцію Карпатського округу визначено, що Державна екологічна інспекція Карпатського округу (далі - Інспекція) є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції та їй підпорядковується. Повноваження Інспекції поширюються на територію Івано-Франківської та Чернівецької областей.
Згідно з Положенням про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07 квітня 2020 року №230 територіальний (міжрегіональний територіальний) орган Держекоінспекції здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог закону про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема щодо охорони, раціонального використання вод та відтворення водних ресурсів (пп.6 п.2 Розділ II); раціонального використання, відтворення і охорону об`єктів тваринного світу (пп.6 п.2 Розділ II); охорони, використання і відтворення водних біоресурсів (пп.7 п.2 Розділ II); додержання режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду, наявності лімітів і дозволів на спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду та дотримання їх обсягів, відтворення природних ресурсів на території природно-заповідного фонду (пп.15 п.2 Розділ II); проводить перевірки (у тому числі документальні) із застосуванням інструментально-лабораторного контролю, складає відповідно до законодавства акти за результатами здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства з питань, що належать до її компетенції, надає обов`язкові до виконання приписи щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства та здійснює контроль за їх виконанням і здійснює лабораторні вимірювання (випробування) (п.3 Розділу II Положення); вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах (п.11. Розділ II Положення).
Наказом Державної екологічної інспекції України від 20 лютого 2023 року №38 затверджено Положення про Державну екологічну інспекцію у Карпатського округу, що розташоване на офіційному сайті Державної екологічної інспекції Карпатського округу, яким закріплено аналогічні повноваження Державної екологічної інспекції Карпатського округу.
Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи здійснюються органами державного нагляду (контролю) виключно відповідно до правил визначених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Чернівецькою окружною прокуратурою листом від 25.10.2023 №52/4-1507вих-23 витребувано у Державної екологічної інспекції Карпатського округу в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» інформацію про відповідні заходи реагування щодо незаконного використання вказаного водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду - карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори». 
Державна екологічна інспекція Карпатського округу листом від 01.11.2023 №03.3-13/3533 в свою чергу повідомила прокуратуру що заходи державного нагляду (контролю) із зазначених питань не здійснювала.
Чернівецькою окружною прокуратурою листом від 25.10.2023 №52/4-1506вих-23 витребувано в Управлінні природних ресурсів та екології Хмельницької обласної державної адміністрації інформацію про відповідні заходи реагування незаконного використання вказаного водного об`єкту та земельної ділянки водного фонду, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду – карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
Управління правління природних ресурсів та екології Чернівецької обласної державної адміністрації листом від 02.11.2023 №04/1356 повідомило окружну прокуратуру про те, що управління не надавало погодження до проектів землеустрою про відведення земельних ділянок у приватну власність, користування на правах оренди та зняття статусу з об`єкта природнозаповідного фонду. Разом з цим, не надало відповіді про вжиття ними заходів реагування з цих питань.
27.11.2023 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації з листом №52/4-1639ВИХ-23 у якому просить надати відомості про те, чи видавалося ФОП Захарюку І.Є. дозвіл на спеціальне водовикористання водного об`єкту, що знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129.
07.12.2023 Чернівецька обласна військова адміністрація листом №04/1469 повідомила Чернівецьку окружну прокуратуру, що дозвіл на спеціальне водовикористання ФОП Захарюку І.Є. для ставів в кількості 6 шт. загальною площею 15,92 га, які розташовані на території Суховерхівської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області (за межами населеного пункту) видавався терміном з 08.02.2017 до 08.02.2020.
27.11.2023 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до кіцманської міської ради з листом №52/4-164ВИХ-23 у якому просить належним чином завірені копії паспорту водного об`єкту, що знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129.
01.12.2023 Кіцманькою міською радою листом №2219 надано Чернівецькій окружній прокуратурі паспорти водних лб`єктів у кількості 12 шт.
12.12.2023 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до Держводагенства у Чернівецькій області з листом №52/4-1703ВИХ-23у якому просить повідомити чи видавався ФОП хахарюку І.Є дозвіл на спеціальне водовикористання для водного об`єкту на земельній ділянці кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129.
15.12.2023 Державне агентство водних ресурсів України листом №18058-23 повідомило Чернівецьку окружну прокуратуру про те, що станом на 13.12.2023 дозвіл на спеціальне водовикористання для ФОП Захарюка І.Є. не видавався.
21.12.2023 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до Державної екологічної інспекції Карпатського регіону із листом №52/4-1749ВИХ-23 у якому просить повідомити про вжиті заходи на захист інтересів держави щодо порушення вимог Закону України «Про природно-заповідний фонд України» у зв`язку із передачею в оренду ФОП Захарюку І.Є., земельної ділянки, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, на якій знаходиться пам`ятка місцевого значення «Совицькі понори». Також цим листом, повідомлено, що Чернівецькою обласною прокуратурою підготовлено проект позовної заяви в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу та Управління екології та природних ресурсів Чернівецької ОДА до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області та ФОП Захарюку І.Є. 
21.12.2023 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації із листом №52/4-1750ВИХ-23 у якому зазначає, що останніми не вжито заходів представницького характеру, щодо захисту інтересів держави, у зв`язку з чим Чернівецькою обласною прокуратурою підготовлено проект позовної заяви в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу та Управління екології та природних ресурсів Чернівецької ОДА до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області та ФОП Захарюку І.Є. 
За приписами статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.
Законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною (преамбула Закону України «Про природно-заповідний фонд України»).
Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» зазначено, що процеси глобалізації та суспільних трансформацій підвищили пріоритетність збереження довкілля, а отже, потребують від України вжиття термінових заходів. Протягом тривалого часу економічний розвиток держави супроводжувався незбалансованою експлуатацією природних ресурсів, низькою пріоритетністю питань захисту довкілля, що унеможливлювало досягнення збалансованого (сталого) розвитку.
Неправомірне використання водних об`єктів та земельних ділянок в межах територій об`єкту природно-заповідного фонду призводить до порушення вимог заповідного режиму, що перешкоджає збереженню його унікальності та охороні відповідного об`єкту, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення водних об`єктів та земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою збереження їх унікальності.
Охорона та збереження об`єктів та територій природно- заповідного фонду, особливо у період запровадженого воєнного стану в Україні, є пріоритетом та незмінно складає державний і суспільний інтерес.
Відповідно до частини 1 статті 62 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» державний контроль за додержанням режиму територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, посадовими особами служби державної охорони природно-заповідного фонду України та іншими уповноваженими законом державними органами.
Правомочним власником спірної земельної ділянки, кадастровий номер: 7322588600:02:001:0129, є Кіцманська міська рада Чернівецького району Чернівецької області.
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Водночас, на Кіцманську міську раду Чернівецького району Чернівецької області, як на власника покладено обов`язок самостійно та через свій виконавчий орган контролювати збереження земельних ділянок територіальної громади, відстежувати стан їх використання та перевіряти за допомогою доступних джерел, чи має місце порушення прав та інтересів територіальної громади на це майно. 
Кіцманська міська рада, як власник земельної ділянки, зобов`язана вжити заходи щодо сумлінного та добросовісного управління довіреного їй комунального майна, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення іншими особами права власності територіальної громади – невідкладно реагувати.
Разом з цим, саме Кіцманською міською радою допущено порушення вимог закону під час передачі в користування на правах оренди земельної ділянки водного фонду, яка перебуває на території карстово спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори», що виклюває можливість визначення її позивачем у цій справі та представлення її інтересів прокурором. 
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3- рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім: з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме, відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед Іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність - об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Прокурор достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 12.10.2020 року у справі № 916/1033/20, від 08.10.2020 року у справі № 904/5912/18.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Таким чином, судом встановлено, що Державна екологічна інспекція Карпатського округу та Управління природних ресурсів та екології Чернівецької обласної державної адміністрації, мають повноваження для захисту інтересів держави, однак такий не здійснюють. 
Звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності порушених інтересів держави, які полягають у дотриманні режиму охорони та використання об`єктів природно-заповідного фонду, запобігання використання земель природно-заповідного фонду у господарських та інших цілях фізичними та юридичними особами. Відтак, прокуратурою правомірно подано позов до суду. 
Водночас, Державна екологічна інспекція Карпатського округу та Управління природних ресурсів та екології Чернівецької обласної державної адміністрації у справі не заперечували проти здійснення прокуратурою заходів представницького характеру в інтересах держави. 
Європейським судом з прав людини вказав, що допускається участь прокурора у цивільному (адміністративному, господарському) провадженні, якщо відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії»).
У справі «Мукій проти України» (рішення від 21 жовтня 2021 року), яка стосувалася скарги на втручання прокурора у справу з огляду на подання ним позову в інтересах держави, зокрема для захисту економічних і соціальних інтересів держави, пов`язаних з охороною території заповідної зони, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання прокурора, на яке скаржиться заявник, не поставило його у «суттєво невигідне становище» стосовно сторін розгляду; немає нічого, що вказувало б на будь-яке привілейоване ставлення національних судів до заяв прокурора чи будь-які процесуальні переваги, надані йому в цій справі.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №904/3953/17 зазначено, що підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є неналежний захист інтересів держави уповноваженим органом, який, в тому числі, полягає в тривалому невжитті останнім заходів позовного характеру.
У даному випадку прокурор не виступає в якості альтернативного суб`єкта звернення до суду, оскільки є суб`єкт владних повноважень - Державна екологічна інспекція Карпатського округу та Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації, які маючи достатні повноваження на захист інтересів держави у сфері дотримання режиму заповідних територій, їх не захищають.
Звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності порушених інтересів держави, які полягають у дотриманні режиму охорони та використання об`єкта природно-заповідного фонду, запобігання використання земель природно-заповідного фонду у господарських цілях на шкоду екосистемі заповідної території.
Прокурор, вважаючи, що діями (бездіяльністю) порушуються державні інтереси, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту, передбачених процесуальним Законом.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 липня 2018 року у справі №926/1111/15.
Враховуючи вище викладене в сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення заступника керівника Чернівецької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу та Управління природних ресурсів та екології Чернівецької обласної державної адміністрації. 
Згідно з ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 74 ГПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 194, 196, 219, 222, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України суд,-

В И Р І Ш И В :

1. Позов Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Карпатського округу, м. Івано-Франківськ; Управління екології та природних ресурсів Чернівецької обласної державної адміністрації, м. Чернівці до Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області; Фізичної особи-підприємця Захарюка Івана Євгеновича, село Реваківці, Кіцманський район, Чернівецька область про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки водного фонду – задовольнити частково.
2. Визнати недійсним договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом від 20.06.2022, укладений між Кіцманською міською радою Чернівецького району Чернівецької області та Фізичною особою-підприємцем Захарюком Іваном Євгеновичем на земельну ділянку водного фонду за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
4. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Захарюка Івана Євгеновича повернути Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області водний об`єкт та земельну ділянку водного фонду, за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 на загальну площу 26,3462 га, що розташована на території Кіцманської міської ради, за межами населеного пункту с. Суховерхів, частина якої відноситься до земель природно-заповідного фонду- карстово-спелеологічної пам`ятки природи місцевого значення «Совицькі понори».
5. Усунути перешкоди власнику - Кіцманській територіальній громаді в особі Кіцманської міської ради у користуванні та розпоряджанні земельною ділянкою за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права оренди (рішення державного реєстратора Дахно Артема Миколайовича, індексний номер 18620374 від 14.01.2015, номер запису про інше речове право 8385282 від 29.12.2014) та припинити право оренди фізичній особі-підприємцю Захарюку Івану Євгеновичу на земельну ділянку за кадастровим номером 7322588600:02:001:0129 площею 26,6462 га, що знаходиться за межами населеного пункту с. Суховерхів Чернівецького району Чернівецької області.
6. В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
7. Стягнути з Кіцманської міської ради Чернівецького району Чернівецької області (Чернівецька область, Чернівецький район, м. Кіцмань, вул. Незалежності, 83, код 04062171) на користь Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області (м. Чернівці, вул. Конституційна, 69, код 02910120) 1342 грн судового збору. 
8. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Захарюка Івана Євгеновича (село Реваківці, Кіцманського району, Чернівецької області, 2199401177) на користь Чернівецької окружної прокуратури Чернівецької області (м. Чернівці, вул. Конституційна, 69, код 02910120) 6710 грн судового збору. 

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.
Повне судове рішення складено 29.06.2026.

Суддя О.В. Гончарук