ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6031/26 Справа № 212/15253/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленка В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 02 березня 2026 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 02 березня 2026 року, -
В С Т А Н О В И В
В грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (надалі - ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивовано тим, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 29.04.2025 року був укладений Кредитний договір №29.04.2025-100002519, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 8000,00 грн, строком на 217 днів, зі сплатою відсотків у розмірі 1% за один день користування кредитом, яка застосовується протягом строку, на який надається кредит. Комісія, пов`язана з наданням кредиту, становить 9% від суми кредиту та дорівнює 720,00 грн. Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав, надавши відповідачу кредит у вищевказаному розмірі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок споживача. Відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на дату подання позовної заяви становить 26560,00 грн, яка складається з: 8000,00 грн – тіло кредиту; 12400,00 грн – проценти; 720,00 грн – комісії; 1440,00 грн – додаткової комісії, 4000,00 грн – неустойки, яку позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача.
Також позивач просив суд стягнути з відповідача понесені витрати у справі, а також судові витрати, які позивач очікує понести у зв`язку з розглядом у справі, що включають судовий збір у сумі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі орієнтовно 6000,00 грн. Докази понесення судових витрат у відповідності до ч. 8 ст. 141 та ч. 1 ст. 246 ЦПК України будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 02 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №29.04.2025-100002519 від 29.04.2025 року у розмірі 22560,00 грн (двадцять дві тисячі п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2057,58 (дві тисячі п`ятдесят сім гривень 58 копійок).
Решту позовних вимог залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував його заперечення про те, що кредиту від ТОВ «Споживчий центр» він ніколи не отримував, тому він звернувся до поліції, вважає, що було скоєно кіберзлочин.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду як законне і обґрунтоване - без змін. Особу відповідача при укладенні договору було ідентифіковано через систему BankID, за процедурою багатофакторної автентифікації, за допомогою фінансового номеру телефону, який належить відповідачу. Кредитні кошти були перераховані на платіжну картку відповідача, що ним не спростовано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 29.04.2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 29.04.2025-100002519.
Відповідно до умов договору позичальнику надано кредит у розмірі 8000,00 грн строком на 217 днів. Даний договір підписаний відповідачем після проходження ідентифікації шляхом використання системи BankID Національного банку України.
На підтвердження укладення кредитного договору позивачем долучено заявку кредитного договору, пропозицію про укладення кредитного договору (оферту), підтвердження укладення кредитного договору, підписані відповідачем з використанням одноразового ідентифікатора «Е784», інформацію з BankID щодо позичальника, а також довідку про перерахунок кредитних коштів позичальнику.
Відповідно до п. 4.1. Договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: банківський рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5355-28хх-хххх-9140 та саме такий номер картки для зарахування коштів зазначено позичальником у спірному кредитному договорі. Також 29 квітня 2025 року позивач на виконання умов Кредитного договору №29.04.2025-100002519 перерахував грошові кошти у розмірі 8000,00 грн на вказану картку відповідача за № НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 22.12.2025 за № 252-2212.
Окрім того, з копії Виписки по рахунку Віртуального відділення «ПУМБ Онлайн», наданої відповідачем ОСОБА_1 до суду, вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 були зараховані грошові кошти у сумі 8000,00 грн, що відповідачем спростовано не було.
Разом з тим, ОСОБА_1 також не спростовано факт надання ним всіх особистих ідентифікуючих даних, зокрема РНОКПП та дату його народження, його платіжної картки, номера мобільного телефону, без надання яких і відповідного підтвердження, ознайомлення з відповідними умовами та правилами отримання та повернення кредитних коштів, відповідний кредит не міг бути наданий.
За вказаними у довідці про ідентифікацію відомостями можна точно встановити, кому саме було надіслано одноразовий ідентифікатор (Е784) та ким підписано спірний кредитний договір.
Доводи відповідача про те, що він не підписував кредитний договір, судом відхилено, оскільки за нормами Закону «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Отже, суд вважав, що доводи відповідача щодо відсутності належних доказів на підтвердження укладення кредитного договору не знайшли своє підтвердження.
Факт перерахування коштів підтверджується листом ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішне перерахування грошових коштів 29.04.2025 року 19:24:43 на суму 8000,00 грн, номер картки № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 726117912, призначення платежу: видача за договором кредиту № 29.04.2025-100002519. (а.с. 32)
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов Кредитного договору №29.04.2025-100002519 від 29 квітня 2025 року, суд виснував про доведеність позовних вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 за тілом кредиту у сумі 8000,00 грн, за процентами у сумі 12400,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частини 1 статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 11ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно положень ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Із положень статті 610 ЦК України слідує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
Ураховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, а у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
З матеріалів справи слідує, що відповідач ознайомився і погодився з умовами кредитного договору, тобто сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
При цьому, вимог про визнання кредитного договору №29.04.2025-100002519 від 29.04.2025 року недійсним (неукладеним) не заявлено, договору щодо інших правовідносин між сторонами відповідачкою не надано.
Установивши, що ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованості за кредитним договором.
В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано факту укладання договору, підробки його підпису, заволодіння його фінансовим номером телефону, завдяки кому було пройдено багатофакторну автентифікацію позичальника, тощо. Самого факту звернення відповідача до поліції не достатньо для доведення факту скоєння злочину, заволодіння кредитним коштами іншою особою тощо.
Умовами підписаного сторонами договору визначено, що кредит надано у розмірі 8000,00 грн, на строк 217 днів, з фіксованою процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 0,84 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Проценти розраховуються шляхом множення кредиту/залишку кредиту (база розрахунку) на кількість днів користування кредитом/залишком кредиту та на процентну ставку, яка застосовується у відповідному періоді.
Також, сторони визначили комісію (плата за надання кредиту) у розмірі 9% від суми кредиту, що дорівнює 720,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, встановлено узгодження між ОСОБА_1 та ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» відсотків за користування кредитом та комісії.
Тому, сторонами було погоджено в належній формі розмір відсотків за користування кредитними коштами та комісії.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача комісії, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19, відповідно до якого загальні витрати за споживчим кредитом включають, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у договорі комісію за надання та обслуговування кредиту. Відповідно, включення умови про сплату комісії у кредитному договорі та стягнення з відповідача нарахованої комісії відповідає вимогам чинного законодавства.
За таких умов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач мав право на стягнення з відповідача відсотків за період дії кредитного договору та комісії.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційна скарга повинна містити, зокрема, посилання на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та мотиви, з яких скаржник вважає його неправильним. Проте загальне заперечення проти стягнення відсотків без наведення правових чи фактичних підстав не може розцінюватися як належне обґрунтування апеляційних вимог.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідач фактично обмежився формальним запереченням, яке не спростовує висновків суду першої інстанції щодо правомірності позовних вимог відповідно до умов кредитного договору та вимог закону.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 02 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 29 червня 2026 року.
Головуючий: 
Судді: