ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року
м. Київ
справа № 183/12045/24
провадження № 51-483км26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року (з уточненнями згідно з ухвалою цього суду від 23.03.2026) у кримінальному провадженні № 22024040000001281 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпра (Дніпропетровська) та мешканця АДРЕСА_1 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1142 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 1142 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до ст. 75 КК звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів. 
Cуд першої інстанції установив, що   ОСОБА_7 за детально викладених у вироку обставин, у невстановлені час і місці, в грудні 2023 року за допомогою мобільного телефону «Iphone 11 ProMax» використовуючи обліковий запис « ОСОБА_8 » ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з відповідним номером оператора мобільного зв`язку, створив у месенджері «Telegram» та адміністрував Telegram-спільноту під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 » де з 22 липня по 07 серпня 2024 року поширював інформацію про розташування Збройних Сил України (далі - ЗСУ) за можливості їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, в умовах воєнного стану, а саме про розташування та переміщення військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - РТЦК та СП) під час виконання ними мобілізаційних заходів з оповіщення населення у м. Новомосковську (зараз м. Самар) та Новомосковському районі Дніпропетровської області.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Дніпровський апеляційний суд 02 лютого 2026 року скасував це рішення у частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 1142 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті залишив вирок без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У поданій касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що при перегляді вироку місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора суд апеляційної інстанції проявив упередженість та обвинувальний ухил, головуючий у справі допустив порушення принципу рівності сторін (обмежив сторону захисту в часі під час виступу в судових дебатах), а тон його спілкування зі стороною захисту був повчальним. Вказує, що судом апеляційної інстанції було проголошено лише результативну частину вироку та приблизно через 1 годину вручено його повний текст стороні захисту, який складається з 14 сторінок дрібним шрифтом, що, на думку захисника, дає підстави вважати, що цей вирок був складений заздалегідь, до виходу суддів у нарадчу кімнату.
Вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення апеляційної скарги прокурора та призначення ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, апеляційний суд свого рішення належно не обґрунтував і залишив поза увагою обставини провадження, які можуть бути підставами для призначення засудженому більш м`якого покарання, а саме, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, активно сприяв розкриттю злочину, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Ураховуючи наведене захисник стверджує, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 КПК.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Захисник у судовому засіданні підтримав вимоги касаційної скарги. 
Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги і залишити оскаржуваний вирок без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому виходить з обставин кримінального провадження встановлених судами першої та апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції дослідив та ретельно проаналізував здобуті органом досудового розслідування докази, заслухав показання ОСОБА_7 та свідків, на підставі чого дійшов висновку, що його дії стороною обвинувачення кваліфіковані правильно, а винуватість у вчиненні інкримінованого злочину доведена достовірними, належними і допустимими доказами. 
Не погоджуючись із вироком місцевого суду через м`якість призначеного покарання прокурор оскаржив його в апеляційному порядку.
Сторона захисту це рішення не оскаржувала.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
За правилами ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
При касаційному перегляді вироку апеляційного суду колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний розгляд у справі загалом був проведений із дотриманням положень глави 31 КПК.
Посилання захисника в скарзі на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 17.09.2025 (справа № 161/1961/24) не є релевантим обставинам у цьому провадженні. У вказаній постанові суд касаційної інстанції вказав, що суддя першої інстанції висловивши у судовому засіданні свої міркування щодо промови обвинуваченого з проханням виправдати його за обвинуваченням у вчиненні інкримінованого злочину, порушив принцип диспозитивності. 
У провадженні, що переглядається, вирок місцевого суду стороною захисту не оскаржувався. Предметом апеляційного розгляду була апеляційна скарга прокурора на цей вирок у частині призначеного покарання через м`якість, в якій він зазначав, що щире каяття засудженого у вчиненому не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а тому місцевий суд неправильно застосував до засудженого положення ст. 75 КК. З метою перевірки цих доводів прокурора та з`ясування ставлення ОСОБА_7 до вчиненого ним діяння апеляційний суд у судовому засіданні ставив засудженому питання, які, на думку захисника, звучали надто емоційно, та відповідно отримував на них відповіді. 
Зі звукозапису судового засідання апеляційного суду від 12.01.2026 убачається, що під час надання пояснень на апеляційну скаргу прокурора виступ захисника не був тривалим, він підтримав свої письмові заперечення на апеляційну скаргу, після чого на запитання головуючого повідомив, що доповнень до сказаного ним не має (т. 5, а. к. п. 95-96).
Загалом тон спілкування між судом та учасниками судового засідання був спокійним, тому Суд не вбачає порушення принципу диспозитивності чи рівності сторін при апеляційному розгляді справи. 
У судовому засіданні 02.02.2026 ОСОБА_7 було заявлено відвід головуючому у справі судді ОСОБА_9 , оскільки він уважав, що висловлювання останнього в попередньому судовому засіданні 12.01.2026 були надто емоційними (т. 5, а. к. п. 101-102). Цей відвід був розглянутий колегією суддів, яка відмовила у його задоволенні (т. 5, а. к. п. 103-104).
За правилами ч. 15 ст. 615 КПК в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
З матеріалів провадження убачається, що 02.02.2026 після виходу з нарадчої кімнати колегією суддів апеляційного суду було проголошено резолютивну частину вироку та цього ж дня, що підтверджує і захисник у касаційній скарзі, вручено сторонам його копію (т. 5, а. к. п. 119-120). 
З приводу доводів захисника про нетривалий, на його думку, час виготовлення повного тексту вироку судом апеляційної інстанції Суд зазначає, що вимоги кримінального процесуального закону не містять заборони для суду при підготовці справи до розгляду готувати проекти судових рішень і різні варіанти обґрунтування висновків суду, які потім можуть бути використані судом при виготовленні тексту судового рішення.
З огляду на це Суд не вбачає у таких діях апеляційного суду будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону. 
Крім того, Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 23.03.2026 виправив описку допущену у вступній частині вироку та вказав, що у цьому рішенні замість прокурора ОСОБА_10 , який брав участь в у апеляційному розгляді, помилково було зазначено прізвище іншого прокурора - ОСОБА_11 .
Вказану обставину підтверджує і сторона захисту в касаційній скарзі. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. 
Захисник у своїй касаційній скарзі та в суді не зміг пояснити, яким чином допущена апеляційним судом описка у прізвищі прокурора в тексті вироку вплинула чи могла вплинути на законність та обґрунтованість цього судового рішення. Не вбачає такого у цій ситуації і колегія суддів. 
Тому допущена апеляційним судом описка у прізвищі прокурора в тексті вироку не є таким істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні положень статей 412 та 438 КПК, яке би давало Суду законні підстави для скасування судового рішення. 
Разом із тим, поза увагою судів обох інстанцій залишилися обставини, які впливають на правильність кваліфікації дій засудженого.
Так, органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфікувалися за ч. 2 ст. 1142 КК, як поширення інформації про розташування ЗСУ за можливості їх ідентифікації на місцевості, яка не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом ЗСУ, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану.
Згідно зі ст. 1 Закону України від 06.12.1991 № 1934-XII«Про Збройні Сили України» Збройні Сили України (далі - Закон) - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.
Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.
Відповідно до ст. 3 Закону організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Згідно з Законом України від 06.12.1991 № 1932-XII«Про оборону України», органи військового управління - це Міністерство оборони України, інші центральні органи виконавчої влади тощо, а також територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обліку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Відповідно до п. 1 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Отже, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (ТЦК та СП) є структурними підрозділами ЗСУ.
Перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань полягає у вчиненні діяння (дій або бездіяльності), яке виражається у втручанні в цю діяльність, створенні перешкод, перепон, спрямованих на недопущення, припинення чи заборону проведення окремих дій, чи маневрів ЗСУ та іншими військовими формуваннями, прийняття тактичних чи стратегічних рішень керівництвом, чи особовим складом зазначених підрозділів задля ускладнення або унеможливлення здійснення законної діяльності ЗСУ та іншими військовими формуваннями або істотному зниженні її ефективності.
Як убачається з матеріалів провадження, у створеній ним Telegram-спільноті  ОСОБА_7 розміщував інформацію про розташування підрозділів РТЦК та СП для попередження учасників цієї спільноти про проведення мобілізаційних заходів, щоб ті отримавши таку інформацію мали можливість уникнути їх перевірки та ухилитися від мобілізації, а отже своїми діями перешкоджав проведенню цих заходів, тобто перешкоджав законній діяльності Збройних Сил України. 
Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні з 24 лютого 2022 року на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан, який діє по теперішній час.
З урахуванням наведеного дії ОСОБА_7 підлягають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 1141 КК, як перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в особливий період.
Тому колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу захисника задовольнити частково, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 1142 КК на ч. 1 ст. 1141 цього Кодексу і на підставі положень статей 50 та 65 КК призначити йому покарання у межах санкції вказаної норми закону.
Ураховуючи обставини справи та дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, наявність обставини яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю злочину та відсутності обставин, які його обтяжують, колегія суддів доходить висновку, що його виправлення є можливим без відбування реального покарання, за умов застосування до нього положень ст. 75 КК і контролю з боку органу пробації.
При цьому Суд вважає за необхідне роз`яснити засудженому, що у разі вчинення ним впродовж іспитового строку нового кримінального правопорушення чи порушення правил встановлених органами пробації, вирок суду буде звернутий до виконання, а його направлено в місця позбавлення волі для відбування призначеного покарання. 
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Відтак, касаційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення, а вказані судові рішення зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Задовольнити частково касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 .
Вирок Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2025 року та вирок Дніпровського апеляційного суду від 02 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 1142 КК на ч. 1 ст. 1141 цього Кодексу та призначити йому за вказаний злочин покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покласти на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3