ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року 
м. Київ

справа №826/9175/18
адміністративне провадження № К/990/37966/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шарапи В.М.,
суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.,
розглянув у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу Громадської організації «Екопарк Осокорки» 
на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року (головуючий суддя Ксензюк А.Я.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року (головуючий суддя Сорочко Є.О., судді Коротких А.Ю., Чаку Є.В.)
у справі №826/9175/18 
за позовом Громадської організації «Екопарк Осокорки» 
до Державної інспекції архітектури та містобудування України, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Контактбудсервіс», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція», Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державне агентство водних ресурсів України, Комунальне підприємство «Плесо», Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерство енергетики та захисту довкілля України,
про скасування дозволу на будівництво,
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій, встановлені судами попередніх інстанцій обставини: 
1. Громадська організація «Екопарк Осокорки» (далі - ГО «Екопарк Осокорки») звернулась до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - ДАБІ), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Контактбудсервіс» (далі - ТОВ «Контактбудсервіс»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» (далі - ТОВ «Будеволюція»), Міністерства культури і туризму України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, Державне агентство водних ресурсів України, Комунальне підприємство «Плесо», Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про скасування дозволу на виконання будівельних робіт «Комплексна забудова території об`єктами житлового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування» №ІУ113181171313 від 27 квітня 2018 року, виданого ДАБІ ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція» (далі - оспорюваний Дозвіл). 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 березня 2025 року замінено відповідача Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції України на правонаступника - Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ).
1.1. Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю видачі відповідачем дозволу ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція», оскільки були підстави для відмови у видачі дозволу згідно з пунктами 1-4 частини четвертої статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI). 
1.2. Зокрема, ТОВ «Контактбудсервіс» до заяви від 24 квітня 2018 року про надання дозволу на виконання будівельних робіт додано копію договору, зареєстрованого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 08 вересня 2005 року за № 63-6-00282. Однак, ДАБІ України не враховано, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, на якій ТОВ «Контактбудсервіс» запланувало будівництво, знаходиться на території зони охоронюваного ландшафту, а проектна документація і вимоги щодо отримання дозволу на виконання будівельних робіт повинні узгоджуватись з приписами Закону України «Про охорону культурної спадщини». Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико - культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії культури в м. Києві» (в редакції розпорядження КМДА № 1714 від 25 грудня 2007 року) територія Осокорки є зоною охоронюваного ландшафту (підпункт 3.4.6 додатка 1). Згідно вказаного підпункту: «Зоною охоронюваного ландшафту є ріка Дніпро з островами і прибережною смугою намиву в районі Оболоні і смугою лівого берегу до Московського мосту, затока р. Деснянки, південно - західні межі Русанівських садів, Микільської слобідки, Русанівська набережна, Березняківська набережна, затока Берківщина, с. Осокорки, оз. Підвірки, колективні сади, південні межі міста». На запит Організації Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом від 07 березня 2018 року за № 060-1866 надав копію схеми меж зон охоронюваного ландшафту, що є додатком до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1714 від 25 грудня 2007 року, відповідно до якої земельні ділянки на південь від вул. Колекторної в Дарницькому районі м. Києва та безпосередньо навколо озер Небреж, Тягле, Мартишів є зоною охоронюваного ландшафту. У відповідності до листа 25 травня 2018 року за № 001-1656 третьої особи-5, підписаного міським головою - Кличком В.В. , зоною охоронюваного ландшафту є всі земельні ділянки, що передані третій особі-1 на підставі рішення Київради від 14 липня 2005 року № 774/3349, в тому числі і розташована в ж/м Осорки-Центральні (1,2 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, загальною площею 90,6379. За п. 6 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16 липня 1979 року № 920 «Про уточнення меж історико - культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії культури в м. Києві» у межах охоронних зон, зон регулювання забудови та зон охоронюваного природного ландшафту відповідно до законодавства забороняється проведення земляних, будівельних робіт без дозволу управління охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища. Пунктом 13 відміченого розпорядження, в зонах охоронюваного природного ландшафту не дозволяється будь-яке будівництво, що негативно впливає на характер ландшафту. Передбачається збереження, регулювання рослинності, заходи щодо зміцнення берегових територій, схилів ярів, знесення дисгармонуючих будинків і споруд, що спотворюють історичний ландшафт. Проектування та будівництво нових житлових районів, промислових та інших об`єктів обмежується.
1.3. Нормативно обґрунтовуючи відповідні обставини з посиланням на статті 1, 5 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та роз`яснення «Про надання дозволів на виконання будівельних робіт на об`єктах культурної спадщини» ДАБІ України (розміщене у відкритому доступі інтернет за посиланням https://dabi.gov.ua/dabi-roz-yasnyuye/), позивач стверджує, що внаслідок незаконної видачі ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція» Дозволу було порушено як законне право позивача на збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, гарантоване статтею 54 Конституції України, так і унеможливлюється виконання Організацією статутних цілей, а тому скасування незаконного дозволу відновить порушене право ГО «Екопарк Осокорки» та дозволить виконати цілі, передбачені пунктом 2.1 Статуту.
1.4. Також позивачем зазначено, що при видачі оскаржуваного дозволу відповідач не врахував, що проектна документація, на підставі якої видано дозвіл, суперечить чинному Генеральному плану міста Києва до 2020 року. Зокрема, відповідно до Генерального плану міста Києва до 2020 року (а саме: графічні матеріали пункт 10. «Озеленені та рекреаційні зони»), затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804, який офіційно оприлюднено та розміщено на сайті Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів - це територія великої паркової зони загального користування. За переконанням позивача, з цих підстав будь-яка дозвільна містобудівна документація повинна узгоджуватись з вимогами чинного генерального плану міста.
1.5. Позивач, з посиланням на частину першу статті 3, пункти 2, 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» від 23 травня 2017 року № 2059-VIII (далі - Закон № 2059-VIII), наголошує, що до заяви про надання дозволу на будівництво на виконання частини третьої статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» повинно бути надано результати оцінки впливу на довкілля, що не зроблено заявниками та не враховано відповідачем при видачі Оскаржуваного дозволу. Позивач акцентує, що третя особа - ТОВ «Контактбудсервіс» не виконала вимог Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» в цілому. ТОВ «Контактбудсервіс» порушило вимоги статей 4, 6, 7 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», а тому у відповідності до частини другої статті 16 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» діяльність підприємств тимчасово забороняється (зупиняється) у разі порушення законодавства у сфері оцінки впливу на довкілля, зокрема у разі недотримання під час провадження господарської діяльності, експлуатації об`єктів, інших втручань у природне середовище і ландшафти, у тому числі з видобуванням корисних копалин, використанням техногенних родовищ корисних копалин, екологічних умов, передбачених у висновку з оцінки впливу на довкілля, рішенні про провадження планованої діяльності та проектах будівництва, розширення, перепрофілювання, ліквідації (демонтажу) об`єктів, інших втручань у природне середовище і ландшафти, у тому числі з видобуванням корисних копалин, використанням техногенних родовищ корисних копалин, а також змін у цій діяльності або подовження строків її провадження, - до моменту забезпечення виконання таких екологічних умов.
2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2019 року згадане рішення скасовано, прийнято нове рішення.
4. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 лютого 2020 року рішення від 07 листопада 2018 року та постанову від 11 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
4.1. Направляючи справу на новий судовий розгляд, суд касаційної інстанції вказав, що:
а) при вирішенні цієї адміністративної справи судам попередніх інстанцій першочергово належить з`ясувати питання щодо того, чи наділений позивач - ГО «Екопарк Осокорки», правом на звернення до суду з адміністративним позовом. Зокрема, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивач, на переконання цього суду, не наділений таким правом. Водночас, суд апеляційної інстанції вказав на наявність у позивача права на звернення до суду, на підтвердження існування якого послався на те, що земельна ділянка, щодо якої видано оспорюваний Дозвіл на будівництво, охоплюється територією запланованого ландшафтного парку, створення та функціонування якого є основною метою статутної діяльності позивача як громадської організації. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач підпадає під визначення поняття «зацікавлена громадськість» в розумінні Орхуської конвенції, оскільки очевидним є зв`язок оспорюваного рішення з його правами та інтересами;
б) судами попередніх інстанцій не було з`ясовано тієї обставини, чи охоплюється земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, стосовно якої виданий оспорюваний Дозвіл, територією ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки», створення та забезпечення функціонування якого належить до основної мети статутної діяльності ГО «Екопарк Осокорки», що мало безпосереднє значення для правильного вирішення питання щодо наявності у позивача права на звернення до суду з цим позовом та справи в цілому;
в) не заперечуючи наявність у позивача, як громадської організації, самостійного права на звернення до суду з позовом на захист прав, свобод та інтересів громадян у сфері охорони довкілля на підставі положень Орхуської конвенції, суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідність з`ясування судами попередніх інстанцій під час розгляду даної справи тієї обставини, чи було обумовлене подання позивачем адміністративного позову про скасування оспорюваного Дозволу основною метою його статутної діяльності, яка полягає у створенні та забезпеченні функціонування ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки». Крім того, для правильного вирішення справи мало безпосереднє значення з`ясування судами попередніх інстанцій обставини щодо того, які саме порушення національного законодавства у сфері охорони довкілля в контексті заявлених підстав адміністративного позову, слугували причиною для звернення позивача до суду;
г) з`ясування судами тієї обставини, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, на якій заплановане будівництво, до зони охоронюваного ландшафту, визначеної у додатку №1 до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві», з урахуванням змін, внесених до нього розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року №979 та від 25 грудня 2007 року №1714, має безпосереднє значення для правильного вирішення даної адміністративної справи. Проте судами такі обставини не встановлювалися і оцінка їм не надавалася;
д) з`ясування судами попередніх інстанцій тієї обставини, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 до зони охоронюваного ландшафту відповідно до Генерального плану та додатків до нього, має безпосереднє значення для правильного вирішення справи і, на переконання колегії суддів касаційного суду, потребувало спеціальних знань;
е) судам належало з`ясувати, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 до озеленених територій загального користування згідно з положеннями Генерального плану та яким чином останні співвідносяться з положеннями Детального плану території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №695/2764, згідно з проектними рішеннями якого території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва та територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів належать як до території житлової і громадської забудови, так і до озеленених територій загального користування;
є) суди попередніх інстанцій не з`ясовували, чи стосувалася планована замовниками будівництва діяльність:
1) сфери сільського господарства, лісівництва та/або водного господарства, що мало безпосереднє значення для правильності висновків про порушення замовниками будівництва вимог пункту 2 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII з огляду на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні погодився з доводами позивача - ГО «Екопарк Осокорки», щодо наявності у ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція» обов`язку подання результатів оцінки впливу на довкілля з метою отримання спірного дозволу на виконання будівельних робіт на об`єкті «Комплексна забудова території об`єктами житлового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування» відповідно до вимог пунктів 2, 10 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII;
2) обов`язку надати ДАБІ результати оцінки впливу на довкілля відповідно до вимог абзацу 3 пункту 10 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII, оскільки вказана норма передбачає одночасну наявність двох умов, необхідних для віднесення планованої діяльності та об`єктів до другої категорії видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, а саме, будівництво (облаштування) автостоянок: на площі не менш як 1 гектар; і більш як на 100 паркомісць. Водночас, судом апеляційної інстанції взагалі не з`ясовувалась обставина щодо площі, на якій відповідно до проектної документації заплановане будівництво (облаштування) автостоянок, а також не досліджувався, попри його наявність у матеріалах справи, кінцевий, а не ескізний, проект будівництва, що містить відповідну інформацію стосовно площі та кількості паркомісць на автостоянках, запланованих до будівництва.
5. Під час нового розгляду справи Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 25 квітня 2025 року задовольнив позовні вимоги. 
Скасував дозвіл Державної архітектурно-будівельної інспекції України на виконання будівельних робіт «Комплексна забудова території об`єктами житлового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування» № ІУ 113181171313 від 27 квітня 2018 року, виданий ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція». 
5.1. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач наділений правом звернення до суду з даним позовом. 
5.2. Скасовуючи оскаржуваний дозвіл, суд першої інстанції вказав про те, що відповідачу не було надано повного пакету документів для видачі спірного дозволу, а проект будівництва не був погоджений ані Державною службою з питань національної культурної спадщини, ані Міністерством культури України, що свідчить про відсутність підстав для видачі дозволу, який є предметом спору. Також суд зазначив, що відповідач повинен був переконатись, чи наміри забудови узгоджуються з вимогами Правил забудови м. Києва та Генерального плану м. Києва до 2020 року
6. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року апеляційні скарги ГО «Об`єднання інвесторів «ЖК Еврика», «Патріотика» та «Патріотика на озерах», ТОВ «Будеволюція», ТОВ «Фінансова Компанія «Гарант Капітал», ТОВ «Контактбудсервіс» задоволені.
Скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року та ухвалено нове судове рішення, яким позов ГО «Екопарк Осокорки» до Державної інспекції архітектури та містобудування України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ТОВ «Контактбудсервіс», ТОВ «Будеволюція», Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Управління екології та природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державне агентство водних ресурсів України, Комунальне підприємство «Плесо», Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Міністерство енергетики та захисту довкілля України, про скасування дозволу на будівництво залишено без задоволення.
6.1. Ухвалюючи нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів прийняття рішення про створення ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки» уповноваженим на це органом, яким є Київська міська рада. Так само матеріали справи не містять доказів того, що межі ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки» до моменту його створення визначені відповідним проектом, розробленим уповноваженим на це органом, яким є Київська міська державна адміністрація. У зв`язку із викладеним колегія суддів критично оцінила можливість позивача оскаржити спірний дозвіл у зв`язку із здійсненням статутної діяльності щодо створення і забезпечення функціонування ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки», який не створений та межі якого не встановлені у визначеному законом порядку. 
6.2. Щодо суті спору суд апеляційної інстанції вказав, що позивач обґрунтовував неправомірність оскаржуваного дозволу такими доводами, які визнав обґрунтованими і доведеними суд першої інстанції: 
земельна ділянка, на забудову якої виданий спірний дозвіл, належить до зон охоронюваного ландшафту;
проєктна документація, на підставі якої виданий оскаржуваний дозвіл, не відповідає вимогам Генерального плану міста Києва до 2020 року, оскільки територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів є територією великої паркової зони загального користування;
до заяви про надання дозволу не додано результатів оцінки впливу на довкілля (з підстав здійснення планової діяльності другої категорії), не забезпечене інформування громадськості, проведення громадського обговорення, підготовки звіту з оцінки впливу на довкілля. 
6.3. За висновком експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в адміністративній справі від 17 лютого 2023 року №19642/2-41, проведеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, окрім іншого, вказано:
- фактичне місце розташування земельної ділянки 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, відносно озера Тягле, яке відображено на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804;
- земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, в межах зон охоронюваного ландшафту, відображених на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, не розташована.
Судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б перешкоджали врахуванню вказаного експертного висновку при вирішенні даного спору. Відхиляючи вказаний експертний висновок, суд першої інстанції вказав, що експертами не досліджувались інші п`ять питань, які ставилися на дослідження. Проте, ненадання відповідей експертами на всі поставлені запитання не є підставою вважати такий висновок недійсним або ж необ`єктивним в частині питань, на які була надана відповідь.
Окрім того, факт того, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 не належить до зони охоронюваного ландшафту, встановлений також у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 826/16737/18.
Враховуючи зазначені обставини, суд апеляційної інстанції виснував про відсутність підстав для врахування вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» при видачі спірного дозволу, оскільки відповідна земельна ділянка не розташована у межах зон охоронюваного ландшафту.
6.4. Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №695/2764 було затверджено Детальний план території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва (далі - Детальний план), згідно з проектними рішеннями якого території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва та територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів належать як до території житлової і громадської забудови, так і до озеленених територій загального користування. 
Оскільки за своєю правовою природою та з огляду на процедуру прийняття, детальний план території, як і генеральний план населеного пункту, є нормативно-правовим актом, то положення Детального плану є загальнообов`язковими, тобто, такими, що поширюються на невизначене коло осіб і підлягають обов`язковому застосуванню, зокрема і ДАБІ при реалізації своїх повноважень і у ДАБІ не було законних підстав не застосовувати положення вказаного Детального плану при вирішенні питання щодо видачі оспорюваного Дозволу.
З метою з`ясування тієї обставини, чи належить спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 до озеленених територій загального користування згідно з положеннями Генерального плану та яким чином останні співвідносяться з положеннями Детального плану, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва суду від 11 березня 2021 року призначено земельно-технічну експертизу, на вирішення якої, окрім іншого, з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва суду від 28 вересня 2022 року, було поставлене запитання під №7 «Чи розташована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 в межах озеленених територій, визначених Генеральним планом міста Києва на період до 2020 року, затвердженого рішенням ІХ сесії Київської міської ради ХХІІІ скликання від 28 березня 2002 року № № 370/1804?». Вказаною ухвалою оплату витрат за проведення судової експертизи в частині згаданого запитання №7 покладено на позивача - ГО «Екопарк Осокорки».
Водночас, у висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в адміністративній справі від 17 лютого 2023 року №19642/2-41, що дослідження по вказаному питанню не проводилось у зв`язку із неоплатою вартості експертизи з питань 3-7, дослідження по цих питаннях не проводилось.
Відповідно до частини першої статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у разі ухилення учасника справи від подання до суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
З огляду на приписи частини першої статті 107 КАС України та встановлені обставини справи суд апеляційної інстанції виснував, що оскільки обов`язок з оплати витрат за проведення судової експертизи в частині запитання №7 було покладено на позивача, який наполягає на розташуванні спірної земельної ділянки в межах озеленених територій (території великої паркової зони загального користування), то зважаючи на допущену позивачем бездіяльність з виконання покладеного на нього обов`язку з оплати витрат експерта з цього питання, яка унеможливила надання експертом висновку у цій частині, то у визнанні обставини того, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 належить до озеленених територій слід відмовити. 
Відтак колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що у ході судового розгляду не було встановлено обставин невідповідності оскаржуваного дозволу вимогам Генерального плану міста Києва до 2020 року.
При цьому цей суд відхилив як незаконні посилання суду першої інстанції при вирішенні вказаного питання на Правила забудови міста Києва, що затверджені рішенням Київської міської ради від 27 січня 2005 року №11/2587, оскільки вказаний нормативний акт втратив чинність на підставі рішення Київської міської ради від 13 вересня 2011 року №11/622, тобто, до моменту видачі оспорюваного Дозволу і не підлягав застосуванню до спірних правовідносин. 
6.5. Суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи не містять відомостей про віднесення планованої замовниками будівництва діяльності до сфери сільського господарства, лісівництва та/або водного господарства як підстави для віднесення діяльності з намиву територій на землях водного фонду до планованої діяльності другої категорії. У свою чергу, оскаржуваним дозволом передбачено здійснення забудови території об`єктами житлового і соціально-побутового призначення, що не відносяться до об`єктів сільського господарства, лісівництва та/або водного господарства.
Відтак зробив висновок про те, що посилання позивача на пункт 2 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» є безпідставним.
6.6. Щодо доводів про влаштування автостоянок як підстави застосування до спірних правовідносин пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» щодо планованої діяльності другої категорії, суд апеляційної інстанції вказав, що для правильного вирішення даного спору належить розрізняти поняття автостоянки та гаража.
Так, відповідно до ДБН В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» автостоянка (парковка) - спеціально обладнаний відкритий майданчик (площадка) для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів; гараж (паркінг) - будинок (будівля, споруда), частина будинку (будівлі, споруди) або комплекс будинків (будівель, споруд) з приміщеннями для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів, з постами для ремонту та технічного обслуговування або без них.
Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції вказував на застосовність абзацу третього пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» з огляду на те, що згідно проекту на території мікрорайонів 1, 2, 2а розміщується 2 багатоповерхових паркінги на 1800 машино-місць постійного зберігання; всього на 3600 машино-місць За генеральним планом будівництва кількість постійних машино-місць складає 4836, гостьових 967.
Водночас, суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що багатоповерхові паркінги є гаражами та у розумінні вимог чинного законодавства не належать до автостоянок (парковок). У свою чергу, приписи абзацу третього пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» поширюються лише на автостоянки, тобто парковки відкритого типу, до яких не належать приміщення паркінгів (гаражів) закритого або ж напівзакритого типу.
У зв`язку із викладеним суд апеляційної інстанції вважав помилковими висновки суду першої інстанції про розповсюдження на спірні правовідносини вимог Закону України «Про оцінку впливу на довкілля». 
7. Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій встановили, що:
7.1. Рішенням Київської міської ради від 14 липня 2005 року №774/3349 затверджено проект відведення земельних ділянок ТОВ «Контактбудсервіс» для забудови об`єктами житлового і соціально-побутового призначення у ж/м Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва. 
7.2. Згідно з пунктом 2 вказаного рішення за умови виконання пункту 3, у довгострокову оренду на 15 років (на період будівництва) передано ТОВ «Контактбудсервіс» земельні ділянки загальною площею 176,06 га для забудови об`єктами житлового і соціально-побутового призначення у ж/м Осокорки-Центральні (1, 2, 3, 4, 5, 6 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва, з них:
ділянку № 1 загальною площею 90,62 га, в тому числі: 74,24 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, 16,38 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;
ділянку № 2 загальною площею 26,74 га, в тому числі: 26,61 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, 0,13 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;
ділянку № 3 загальною площею 21,92 га, в тому числі: 10,68 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, 11,24 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;
ділянку № 4 загальною площею 15,43 га, в тому числі: 12,11 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, 3,32 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування;
ділянку № 5 загальною площею 21,35 га, в тому числі: 19,31 га за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, 2,04 га за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування. 
7.3. На виконання вказаного рішення Київської міської ради від 14 липня 2005 року №774/3349, 05 вересня 2005 року між ТОВ «Контактбудсервіс», як орендарем, та Київською міською радою, як орендодавцем, укладено наступні правочини:
договір оренди земельної ділянки площею 90,6379 га у ж/м Осокорки-Центральні (1, 2 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 08 вересня 2005 року за № 63-6-00282 у книзі записів державної реєстрації; кадастровий номер ділянки - 8 000 000 000:96:001:0008;
договір оренди земельної ділянки площею 26,7006 га у ж/м Осокорки-Центральні (3 мікрорайон) у Дарницькому районі м. Києва, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 08.09.2005 за № 63-6-00286 у книзі записів державної реєстрації;
договір оренди земельної ділянки площею 21,8966 га у ж/м Осокорки-Центральні (4 мікрорайон) у Дарницькому районі м. Києва, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 08 вересня 2005 року за № 63-6-00285 у книзі записів державної реєстрації;
договір оренди земельної ділянки площею 15,4479 га у ж/м Осокорки-Центральні (5 мікрорайон) у Дарницькому районі м. Києва, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 08 вересня 2005 року за № 63-6-00284 у книзі записів державної реєстрації;
договір оренди земельної ділянки площею 21,3596 га у ж/м Осокорки-Центральні (6 мікрорайон) у Дарницькому районі м. Києва, який зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 08 вересня 2005 року за № 63-6-00283 у книзі записів державної реєстрації. 
7.4. Київською міською державною адміністрацією 17 травня 2002 року прийнято розпорядження № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення Виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.79 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві». Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 грудня 2007 року № 1714 до розпорядження № 979 внесені зміни.
7.5. Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року № 695/2764 затверджено Детальний план території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва. 
7.6. 30 вересня 2016 року між ТОВ «Контактбудсервіс», як Землекористувачем, та ТОВ «Будеволюція», як Товариством, укладено договір про передачу функцій замовника будівництва, згідно з п. 2.1. якого його предметом є взаємовідносини сторін щодо організації проектування, будівництва, введення в експлуатацію об`єкта будівництва на земельних ділянках (згідно договорів) та передачі у власність юридичним та фізичним особам об`єктів інвестування. В порядку та на умовах, визначених цим договором, Землекористувач передає, а Товариство приймає функції (права та обов`язки) замовника організації будівництва об`єктів.
7.7. Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 27 квітня 2018 року видано ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція» спірний дозвіл на виконання будівельних робіт «Комплексна забудова території об`єктами житлового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування» № ІУ 113181171313.
7.8. 18 листопада 2015 року на офіційному веб-сайті Київської міської ради опубліковано електронну петицію №713 «Ландшафтний природний парк замість забудови південних Осокорків», викладене у якій звернення зводиться до того, що Генеральним планом міста Києва передбачено розширення меж міста за рахунок забудови територій на південь від житлового масиву Осокорки в бік Бортничів, що на думку заявника, призведе до ускладнення ситуації з транспортом та унеможливить створення на цій території ландшафтного природного парку.
Вимоги цієї Петиції полягали у наступному: внесення змін до Генерального плану міста Києва із обмеженням багатоповерхової забудови масиву Осокорки-Позняки-Харківський до вул. Колекторна; облаштування ландшафтного парку на південь від вул. Колекторна до каналу від Бортничівської станції аерації (який би включав в себе мережу озер Небреж, Тягле, Мартишів, Святаш боліт та каналів, якими ці озера і болота між собою сполучаються); розвиток інфраструктури для еко-туризму, активного водного відпочинку (каяки, каное, SUP), розвиток мережі доріжок для бігу та вело-доріжок, тощо; облаштування орнітологічних станцій на території створеного ландшафтного парку для спостереження за болотними птахами (так званий birdwatching) для екологічного навчання школярів та студентів, залучення туристів по напрямку birdwatching, який здатен генерувати колосальні прибутки для міста. Вказана Петиція була зареєстрована 09 лютого 2016 року за вх. №08/К0-1134 (п) та підтримана підписами 11155 осіб, у зв`язку з чим Київською міською радою розпочато її розгляд.
З метою сприяння у реалізації вимог Петиції щодо облаштування ландшафтного природного парку на визначеній у Петиції території на підставі рішення установчих зборів засновників, яке оформлене протоколом від 02 листопада 2017 року №1 створене ГО «Екопарк Осокорки», яке зареєстроване у якості юридичної особи 15 листопада 2017 року.
Відповідно до п. 2.1 Статуту ГО «Екопарк Осокорки» основною метою її діяльності є створення та забезпечення функціонування ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки» на південь від вул. Колекторна в Дарницькому районі м. Києва; захист прав мешканців міста Києва на безпечну екологію; сприяння захисту водно-болотних угідь міста Києва та Київської області; участь в органах влади з питань контролю за екологією та безпекою довкілля; участь у створенні органів контролю за діяльністю органів влади; участь в громадських радах при органах державної влади та місцевого самоврядування. Окрім того, Відповідно до п. 2.2 Статуту, завданням та напрямками діяльності Організації є в тому числі сприяння охороні й збереженню культурної спадщини, історико-культурного середовища, пам`яток історії та культури.
Київським міським головою 17 травня 2018 року було затверджено план заходів, спрямований на реалізацію порушених в Петиції питань, яким на ГО «Екопарк Осокорки» було покладено завдання з підготовки концепції розвитку території щодо організації заказника природи місцевого значення, з урахуванням чинної містобудівної документації та затвердженої проектної документації, для публічної презентації у Дарницькій районній у місті Києві державній адміністрації та розгляду відповідними структурними підрозділами Київської міської державної адміністрації, для чого встановлено строк три місяці. На виконання цього плану заходів позивачем було розроблено Концепцію розвитку території «Екопарк Осокорки», яку досліджено судами попередніх інстанцій, за змістом якої його площа складає приблизно 650 га, з яких 176,5 га (з урахуванням озера Небреж) перебувають на праві оренди у третьої особи - ТОВ «Контактбудсервіс». 
7.9. Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в адміністративній справі від 17 лютого 2023 року №19642/2-41, окрім іншого, вказано:
фактичне місце розташування земельної ділянки 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, відносно озера Тягле, яке відображено на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804;
земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, в межах зон охоронюваного ландшафту, відображених на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, не розташована.
7.10. Судовими рішеннями, які набрали законної сили у справах № 826/16737/18 та № 826/4485/18, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 не належить до зони охоронюваного ландшафту.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги, заперечень (відзиву) на касаційну скаргу: 
8. Не погоджуючись з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року, ГО «Екопарк Осокорки» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
8.1. Підставами касаційного оскарження у справі зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України).
8.2. Зокрема скаржник стверджує про те, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови, не врахував висновки, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17 та висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі №759/23414/20 щодо права позивача як громадської організації на звернення до суду з цим позовом на підставі Орхуської конвенції, ратифікованої Україною Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV та статей 10, 11, 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». 
8.3. У контексті підстав для касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України також зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31 січня 2023 року у справі № 640/8728/21, щодо застосування норм частини першої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини».
8.4. Позивач наполягає на неправильному застосуванні судом апеляційної інстанції норм пункту 2 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» та статті 4 Водного кодексу України. При цьому вказує, що з приводу застосування зазначених норм права відсутній висновок Верховного Суду. 
8.5. Крім того, особа, яка подала касаційну скаргу, вказує на порушення судами апеляційної і першої інстанцій норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу; розглянув у порядку спрощеного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини четвертої статті 328, пункти 1, 2 та 4 частини другої статті 353 КАС України).
Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином не дослідив та не з`ясував фактичні обставини та зібрані у справі докази, зокрема проект будівництва за оскарженим дозволом, щодо фактичної кількості паркомісць на автостоянках. Вказане слугувало безпідставному висновку суду апеляційної інстанції про дотримання відповідачем при видачі документів дозвільного характеру норм пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля».
На думку позивача суд першої інстанції безпідставно розглянув справу, яка становить значний суспільний інтерес, за правилами спрощеного позовного провадження. Вказане унеможливило встановлення всіх обставин справи, що мають значення для її правильного розгляду по суті.
Також позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції встановив обставини справи на підставі неналежних доказів. Таким неналежним доказом вважає висновок від 17 лютого 2023 року судової експертизи, оскільки експертне дослідження проведене неповно і на всі поставлені перед експертом питання не було надано відповіді. При цьому цей суд не врахував введення в Україні воєнного стану, участь у заходах з приводу захисту Батьківщини єдиного уповноваженого представника позивача адвоката О.Петренка і, як наслідок - позбавлення позивача можливості здійснювати належне представництво під час проведення експертизи та у судах. 
9. Третя особа - ТОВ «Контактбудсервіс», подала відзив на касаційну скаргу позивача, у якому заперечує проти її задоволення, просить залишити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року без змін, а касаційну скаргу без задоволення. Вказує, що висновки, викладені судом апеляційної інстанції, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права щодо встановлених на підставі належних і допустимих доказів обставин справи. 
9.1. Щодо права позивача на звернення з вказаним позовом до суду третя особа наполягає, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог. При цьому суд апеляційної інстанції не заперечував права позивача на звернення з відповідним позовом, а розглянув справу по суті та дійшов висновку про відсутність порушення норм матеріального права при видачі оскарженого дозволу. 
9.2. Стосовно доводів позивача про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм частини першої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» третя особа вказує, що на виконання вимог Верховного Суду у цій справі, викладених у постанові від 26 лютого 2020 року, про встановлення фактичного місця розташування земельної ділянки відносно зон охоронюваного ландшафту, на забудову якої видано оскаржений дозвіл, судом було призначено судову земельно-технічну експертизу. Згідно з висновком від 17 лютого 2023 року № 19642/2-41 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 площею 90,6379 га в межах зон охоронюваного ландшафту, відображених на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року не розташована. 
Також третя особа вказує, що факт не віднесення вказаної земельної ділянки до зон охоронюваного ландшафту перевірявся Верховним Судом, який у постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 826/4485/18 та від 21 жовтня 2021 року у справі № 826/16737/18 підтвердив висновки судів попередніх інстанцій про знаходження цієї земельної ділянки поза вказаними межами. 
9.3. Спростовує третя особа і доводи скаржника щодо знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 площею 90,6379 га в межах озеленених територій загального користування. При цьому посилається на матеріали Детального плану території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року № 695/2764, згідно якого територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів належить до території як житлової і громадської забудови так і до озеленених територій загального користування. 
Крім того вказує, що за ініціативою позивача судом було призначено судову експертизу, зокрема з питання належності зазначеної земельної ділянки до озеленених територій (зелених зон загального користування). Проте позивач ухилився від оплати вартості судової експертизи щодо детальної відповіді на вказане питання, а тому суд апеляційної інстанції правомірно на підставі статті 107 КАС України відмовив визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена. 
9.4. Третьою особою заперечуються також доводи позивача про обов`язок у спірних правовідносинах подавати для отримання дозволу результати оцінки впливу на довкілля на підставі пунктів 2 та 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», оскільки для цього відсутні законодавчо встановлені підстави. Суд апеляційної інстанції перевірив вказані доводи позивача і обґрунтовано їх відхилив. 
9.5. Щодо стверджуваних позивачем порушень норм процесуального права, які могли бути підставою для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції, третя особа зазначає, що справа за правилами спрощеного позовного провадження розглянута без порушення норм КАС України. Зокрема, вказана категорія справ не входить до визначеного частиною четвертою статті 257 КАС України переліку справ, які не можуть розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. Позивачем отримано ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2025 року, якою розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Однак у порядку, встановленому статтею 260 КАС України, позивач заяву про заперечення такого розгляду не подав, а більше того, заперечував перед судом апеляційної інстанції проти доводів апеляційної скарги третьої особи про помилковий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
10. Аналогічні за вимогами та змістом відзиви на касаційну скаргу подали треті особи ТОВ «Будеволюція», ГО «Об`єднання інвесторів ЖК «ЕВРИКА», «ПАТРІОТИКА» та «ПАТРІОТИКА НА ОЗЕРАХ», ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Капітал».
11. Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не подали, ухвалу Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року отримали у встановленому порядку 07 жовтня 2025 року. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:
12. При розгляді касаційної скарги колегією суддів враховуються приписи частин 1-3 статті 341 КАС України, за якими Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. 
13. Норми матеріального права під час перевірки судом касаційної інстанції правильності їх застосування судами попередніх інстанцій застосовуються у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. 
14. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
15. У справі, яка розглядається, першочерговим питанням, яке потребувало вирішення, є питання наявності права у позивача на звернення з даним позовом до суду з огляду на його статус громадської організації. 
16. Вирішуючи по суті спір у цій справі, суд першої інстанції виснував, що рішення у даній справі впливає на захист суспільного інтересу щодо відновлення законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання щодо планування забудови та розвитку території району Осокорки в місті Києві. Позивач наділений правом звернення до суду з таким позовом, позаяк територія, на якій заплановано будівництво та надано відповідний дозвіл є територією, що охоплюється запланованим ландшафтним парком, створення якого, вимагає Петиція № 713 та є статутною ціллю позивача, як громадської організації.
Враховуючи статутні цілі ГО «Екопарк Осокорки», цей суд вважав, що позивач є таким, що відповідає визначенню «зацікавлена громадськість» наведеному в Орхуській Конвенції, позаяк очевидним є зв`язок оскаржуваного рішення відповідача з правами та інтересами останнього. 
17. Натомість суд апеляційної інстанції під час розгляду справи по суті дійшов протилежного висновку та вказав, що колегія суддів критично оцінює можливість позивача оскарження спірного дозволу у зв`язку із здійсненням статутної діяльності щодо створення і забезпечення функціонування ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки», який не створений та межі якого не встановлені у визначеному законом порядку. Вказане слугувало однією з підстав для відмови у задоволенні позову.
18. Відповідно до частини першої статті 5 та частини другої статті 46 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, а позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.
19. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про громадські об`єднання» від 22 березня 2012 року №4572-VI (далі - Закон №4572-VI) громадське об`єднання - це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.
20. Пунктом 2 частини першої статті 11 Закону №4572-VI передбачено, що статут громадського об`єднання має містити відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності.
21. Пунктом 2 частини першої статті 21 Закону №4572-VI визначено, що для здійснення своєї мети (цілей) громадське об`єднання має право звертатися у порядку, визначеному законом, до органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб з пропозиціями (зауваженнями), заявами (клопотаннями), скаргами.
22. При цьому, як зазначено Конституційним Судом України у Рішенні від 28 листопада 2013 року №12-рп/2013, громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.
23. У свою чергу, частинами першою, четвертою - п`ятою статті 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25 червня 1991 року №1264-XII (далі - Закон №1264-XII) встановлено, що управління охороною навколишнього природного середовища полягає у здійсненні в цій галузі функцій спостереження, дослідження, стратегічної екологічної оцінки, оцінки впливу на довкілля, контролю, прогнозування, програмування, інформування та іншої виконавчо-розпорядчої діяльності. Громадські організації можуть брати участь в управлінні галуззю охорони навколишнього природного середовища, якщо така діяльність передбачена їх статутами, зареєстрованими відповідно до законодавства України. Метою управління в галузі охорони навколишнього природного середовища є реалізація законодавства, контроль за додержанням вимог екологічної безпеки, забезпечення проведення ефективних і комплексних заходів щодо охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання природних ресурсів, досягнення узгодженості дій державних і громадських органів у галузі охорони навколишнього природного середовища. 
24. Отже, можливість участі громадської організації в управлінні охороною навколишнього природного середовища, в тому числі, шляхом оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб щодо порушення екологічних прав і свобод, здійснюється у порядку, передбаченому законодавством та за умови, що повноваження щодо їх захисту закріплені у статутних документах такої громадської організації.
25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 листопада 2015 року на офіційному веб-сайті Київської міської ради опубліковано електронну петицію №713 «Ландшафтний природний парк замість забудови південних Осокорків», викладене у якій звернення зводиться до того, що Генеральним планом міста Києва передбачено розширення меж міста за рахунок забудови територій на південь від житлового масиву Осокорки в бік Бортничів, що на думку заявника, призведе до ускладнення ситуації з транспортом та унеможливить створення на цій території ландшафтного природного парку.
26. Вимоги цієї Петиції полягали у наступному: внесення змін до Генерального плану міста Києва із обмеженням багатоповерхової забудови масиву Осокорки-Позняки-Харківський до вул. Колекторна; облаштування ландшафтного парку на південь від вул. Колекторна до каналу від Бортничівської станції аерації (який би включав в себе мережу озер Небреж, Тягле, Мартишів, Святаш боліт та каналів, якими ці озера і болота між собою сполучаються); розвиток інфраструктури для еко-туризму, активного водного відпочинку (каяки, каное, SUP), розвиток мережі доріжок для бігу та вело-доріжок, тощо; облаштування орнітологічних станцій на території створеного ландшафтного парку для спостереження за болотними птахами (так званий birdwatching) для екологічного навчання школярів та студентів, залучення туристів по напрямку birdwatching, який здатен генерувати колосальні прибутки для міста. Вказана Петиція була зареєстрована 09 лютого 2016 року за вх. №08/К0-1134 (п) та підтримана підписами 11155 осіб, у зв`язку з чим Київською міською радою розпочато її розгляд.
27. Позивач - ГО «Екопарк Осокорки», є громадським об`єднанням, утвореним на підставі рішення установчих зборів засновників, яке оформлене протоколом від 02 листопада 2017 року №1 і був зареєстрований в якості юридичної особи 15 листопада 2017 року. Основною метою створення ГО «Екопарк Осокорки» було саме сприяння даною громадською організацією у реалізації вимог Петиції щодо облаштування ландшафтного природного парку на визначеній у Петиції території.
28. За змістом статуту позивача, затвердженого рішенням установчих зборів засновників, що оформлене протоколом від 02 листопада 2017 року №1 (далі - Статут), зокрема його пункту 2.1, передбачено, що основною метою діяльності громадської організації є створення та забезпечення функціонування ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки» на південь від вулиці Колекторної в Дарницькому районі міста Києва; захист прав мешканців міста Києва на безпечну екологію; сприяння захисту водно-болотних угідь міста Києва та Київської області; участь в органах влади з питань контролю за екологією та безпекою довкілля; участь у створенні органів контролю за діяльністю органів влади; участь в громадських радах при органах державної влади та місцевого самоврядування.
29. Крім того, 17 травня 2018 року Київським міським головою було затверджено план заходів, спрямований на реалізацію порушених в Петиції питань, яким на ГО «Екопарк Осокорки» було покладено завдання з підготовки концепції розвитку території щодо організації заказника природи місцевого значення, з урахуванням чинної містобудівної документації та затвердженої проектної документації, для публічної презентації у Дарницькій районній у місті Києві державній адміністрації та розгляду відповідними структурними підрозділами Київської міської державної адміністрації, для чого встановлено строк три місяці. На виконання цього плану заходів позивачем було розроблено Концепцію розвитку території «Екопарк Осокорки», яку досліджено судами попередніх інстанцій, за змістом якої його площа складає приблизно 650 га, з яких 176,5 га (з урахуванням озера Небреж) перебувають на праві оренди у третьої особи - ТОВ «Контактбудсервіс». 
30. Суд ураховує суспільну значущість питань збереження відповідної території, участі громади у визначенні її майбутнього розвитку та створення рекреаційних просторів у місті Києві. Водночас предметом розгляду в цій справі є не доцільність забудови чи створення ландшафтного природного парку, а виключно законність конкретного дозволу на виконання будівельних робіт від 27 квітня 2018 року в межах заявлених позовних вимог і встановлених судами обставин. 
31. Відповідно до частини першої статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди і при цьому згідно з частиною сьомою статті 41 Конституції України, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
32. Законом України від 06 липня 1999 року №832-XIV ратифіковано Конвенцію про доступ до інформації, участь громадськості в процесі прийняття рішень та доступ до правосуддя з питань, що стосуються довкілля (Орхуська конвенція) від 25 червня 1998 року (далі - Орхуська конвенція).
33. Пунктом 5 статті 2 Орхуської конвенції визначено, що «зацікавлена громадськість» означає громадськість, на яку справляє або може справити вплив процес прийняття рішень з питань, що стосуються навколишнього середовища, або яка має зацікавленість в цьому процесі; для цілей даного визначення недержавні організації, які сприяють охороні навколишнього середовища та відповідають вимогам національного законодавства, вважаються такими, що мають зацікавленість.
34. Підпунктом «б» пункту 2 статті 9 «Доступ до правосуддя» Орхуської конвенції передбачено, що кожна зі Сторін у рамках свого національного законодавства забезпечує, щоб відповідні представники зацікавленої громадськості, які вважають, що мало місце порушення того чи іншого права, коли це обумовлено адміністративно-процесуальними нормами відповідної Сторони, мали доступ до процедури перегляду прийнятих рішень в суді та (або) іншому незалежному та неупередженому органі, заснованому згідно зі законом, з метою оскарження законності будь-якого рішення, дії або бездіяльності з правового та процесуального погляду за умови дотримання положень Статті 6, а також інших відповідних положень цієї Конвенції там, де це передбачено національним законодавством і без шкоди для пункту 3, наведеному нижче.
35. Таким чином, на підставі норм Орхуської конвенції представники громадськості мають право оспорювати порушення національного законодавства у сфері охорони довкілля незалежно від того, чи належать такі порушення до прав на інформацію і на участь громадськості у прийнятті рішень, гарантованих Орхуською конвенцією і дана Конвенція забезпечує громадським організаціям доступ до правосуддя як на підставі власних положень, так і в порядку забезпечення дотримання національного природоохоронного законодавства. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17.
36. Беручи до уваги наведені норми міжнародного законодавства, яке виступає частиною національного законодавства України, та не висловлюючи наміру відступати від зазначеної вище правової позиції Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне наголосити, що підставами для звернення позивача до суду з адміністративним позовом у цій справі, слугували стверджувані порушення його прав та інтересів щодо створення ландшафтного природного парку «Екопарк Осокорки» внаслідок видачі оспорюваного Дозволу. Досліджуючи позовні вимоги позивача суди попередніх інстанцій встановили, що територія, на якій заплановано будівництво та надано відповідний дозвіл є територією, щодо якої позивач стверджує про належність її до території, яка охоплюється запланованим ландшафтним парком, створення якого вимагає Петиція № 713 та є статутною ціллю позивача, як громадської організації.
37. Тому, враховуючи вищевказані статутні цілі ГО «Екопарк Осокорки», колегія суддів касаційного суду вважає, що позивач є таким, який відповідає визначенню «зацікавлена громадськість» наведеному в Орхуській конвенції, позаяк очевидним є зв`язок оскаржуваного рішення відповідача з правами та інтересами останнього і про це правильно вказав суд першої інстанції. 
38. Натомість висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача права на звернення до суду з цим позовом не ґрунтується на наведених вище нормах матеріального права та встановлених судами обставинах. Тому суд касаційної інстанції погоджується з доводами касаційної скарги про не врахування судом апеляційної інстанції під час вирішення питання щодо права громадської організації на звернення до суду з цим позовом висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17 та у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі №759/23414/20, щодо застосування норм Орхуської конвенції, ратифікованої Україною Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV, та статей 10, 11, 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». 
39. Відтак суд касаційної інстанції оцінює висновки судів попередніх інстанцій по суті наведених учасниками справи доводів та заперечень.
а) щодо доводів позивача про знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 площею 90,6379, на забудову якої відповідачем видано оскаржений дозвіл, в зоні охоронюваного ландшафту.  
40. Направляючи цю справу на новий судовий розгляд Верховний Суд у постанові від 26 лютого 2020 року з цього приводу вказав, що з`ясування судами тієї обставини, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, на якій заплановане будівництво, до зони охоронюваного ландшафту, визначеної у додатку №1 до рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві», з урахуванням змін, внесених до нього розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 17 травня 2002 року №979 та від 25 грудня 2007 року №1714, мало безпосереднє значення для правильного вирішення даної адміністративної справи. При цьому суд касаційної інстанції зауважив, що з`ясування вказаних обставин справи потребує спеціальних знань. 
41. Судом першої інстанції у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. За висновком цієї експертизи від 17 лютого 2023 року №19642/2-41, окрім іншого, вказано, що фактичне місце розташування земельної ділянки 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, відносно озера Тягле, яке відображено на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804. Земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008, площею 90,6379 га, в межах зон охоронюваного ландшафту, відображених на графічній частині історико-містобудівного опорного плану міста Києва, що є одним із графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, не розташована.
42. Відповідно до статті 53 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.
43. Згідно зі статтею 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.
44. Своєю чергою, частиною першою статті 1 Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13 липня 1978 року №3600-IX (далі - Закон №3600-IX) було визначено, що пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.
45. Частиною другою статті 8 Закону №3600-IX у відповідній редакції встановлено, що виконавчі комітети обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів затверджують переліки пам`яток історії та культури місцевого значення (стаття 17), встановлюють зони їх охорони (стаття 29), а також вирішують інші питання в галузі охорони і використання пам`яток історії та культури, віднесені до їх відання законодавством Союзу РСР і Української РСР.
46. Частинами першою-третьою статті 29 Закону №3600-IX у вказаній редакції передбачено, що з метою забезпечення охорони пам`яток історії, археології, містобудування і архітектури, монументального мистецтва встановлюються охоронні зони, зони регулювання забудови і зони охоронюваного природного ландшафту в порядку, який визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Зони охорони пам`яток історії та культури встановлюються виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) Рад народних депутатів за поданням відповідних державних органів охорони пам`яток. Зони охорони пам`яток історії та культури включаються в проекти планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів. У межах зазначених зон забороняються провадження земляних, будівельних та інших робіт, а також господарська діяльність без дозволу відповідних органів охорони пам`яток Союзу РСР або Української РСР.
47. 12 липня 2000 року набрали чинності норми Закону №1805-III, за змістом пункту 3 розділу Х «Прикінцеві положення» якого, об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.
48. Відповідно до частини першої статті 1 Закону №1805-III (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність (абзац 3); пам`ятка - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац 6); зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання (абзац 9).
49. Згідно з частиною першою статті 32 Закону №1805-III у вказаній редакції, з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, комплексів (ансамблів) навколо них повинні встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом охорони культурної спадщини. Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.
50. При цьому, протягом існування спірних правовідносин центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини не було розроблено Порядку визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них.
51. Системний аналіз наведених норм дає колегії суддів касаційного суду підстави для висновку, що норми чинного на час спірних правовідносин законодавства наділяли виконавчі комітети обласних, міських рад народних депутатів повноваженнями щодо встановлення, на підставі подання відповідних державних органів охорони пам`яток, зон охорони пам`яток історії та культури, до яких належали, серед іншого, зони охоронюваного природного ландшафту.
52. Враховуючи те, що пам`ятки історії та культури визначені відповідно до Закону №3600-IX, визнаються пам`ятками відповідно до Закону №1805-III, то і зони охорони цих пам`яток, в тому числі, встановлені уповноваженими на те органами зони охоронюваного природного ландшафту, зберігають свою чинність після 12 липня 2000 року.
53. Разом з тим, як Законом №3600-IX, так і Законом №1805-III, було встановлено певний порядок визначення зон охорони пам`яток. Так, згідно із Законом №3600-IX, зони охорони пам`яток історії та культури повинні були включатись до проектів планування, забудови і реконструкції відповідних міст та інших населених пунктів, а згідно із Законом №1805-III, межі та режими використання зон охорони пам`яток повинні визначатись відповідною науково-проектною документацією і затверджуватись відповідним органом охорони культурної спадщини.
54. Як встановили суди попередніх інстанцій, виконавчий комітет Київської міської ради народних депутатів, керуючись Законом №3600-IX та враховуючи погодження меж заповідних і охоронних зон з відповідними державними органами і громадськими організаціями, прийняв рішення від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві» (далі - Рішення №920), яким були затверджено межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві.
55. Пунктом 4 цього рішення зобов`язано «головАПУ» та «головкиївпроекту»: до 01 жовтня 1979 року забезпечити райвиконкоми і всі відповідні управління, відділи та організації схемами заповідників і охоронних зон м. Києва; постійно здійснювати контроль за додержанням статусу і впорядкуванням затверджених заповідників і охоронних зон при розробці проектів планування, забудови і реконструкції міста. 
56. Підпунктом 3.4.6 пункту 3.4 «Зони охоронюваного ландшафту», який включений до розділу 3 «Зони регулювання забудови» додатку №1 до Рішення №920, передбачено, що до зон охоронюваного ландшафту входить: «Ріка Дніпро з островами і прибережною смугою намиву в районі Оболоні і смугою лівого берегу, вздовж водоводу Деснянського водопроводу, західна межа с. Троєщина, затока р. Деснянки, південно-західні межі Русанівських садів і Микільської слобідки, Русанівська набережна, Березняківська набережна, затока Берковщина, с. Осокорки, оз. Підвірки, колективні сади, південні межі міста».
57. Додатком №2 до Рішення №920, яким визначено статус історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури на території м. Києва, встановлено, що в межах охоронних зон, зон регулювання та зон охоронюваного природного ландшафту, у відповідності з діючим законодавством, забороняється проведення земляних, будівельних та інших робіт, а також господарська діяльність без дозволу органів, які відають охороною пам`яток і без погодження з Київською міською організацією Українського товариства охорони пам`яток історії та культури (пункт 3). В зонах охоронюваного природного ландшафту не дозволяється будь-яке будівництво, що негативно впливає на характер ландшафту (пункт 7).
58. Отже, с. Осокорки було віднесене до зони охоронюваного ландшафту на підставі Рішення №920 у його первинній редакції, проте, на момент прийняття цього рішення схеми визначених у ньому охоронних зон розроблені не були.
59. Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 18 червня 1984 року №7184-Х вирішено перетворити житлові масиви Дарницького району міста Києва «Осокорки» і «Позняки» в селище міського типу Осокорки, тобто с. Осокорки надали статус селища міського типу в межах Дарницького району міста Києва. Згодом, Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 02 жовтня 1989 року №8199-XI селище міського типу Осокорки Харківського району міста Києва було включене в межі міста.
60. 17 травня 2002 року Київською міською державною адміністрацією було прийнято розпорядження №979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві» (далі - Розпорядження №979), яким у зв`язку зі зміною назв вулиць і з метою упорядкування справи з охорони пам`яток історії та культури міста, внесені зміни в додатки до Рішення №920, з викладенням їх у редакції згідно з додатками №№1, 2 до цього Розпорядження.
61. З прийняттям Розпорядження №979 зміст підпункту 3.4.6 пункту 3.4 додатку 1 Рішення №920, фактично, змін не зазнав. Водночас, до додатка №1 Розпорядження №979 долучено схеми меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві, що визначені цим додатком, серед яких відсутні схеми меж зон охоронюваного ландшафту, що встановлені у підпункті 3.4.6 пункту 3.4 розділу 3 додатку №1 до Розпорядження №979 (Рішення №920).
62. 25 грудня 2007 року виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) прийняв розпорядження від №1714 «Про внесення змін до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16 липня 1979 року №920» (далі - Розпорядження №1714), яким з метою визначення меж зон охоронюваного ландшафту м. Києва, враховуючи наукову роботу науково-дослідного інституту пам`яткоохоронних досліджень щодо визначення та коригування зони охоронюваного ландшафту р. Деснянка та у зв`язку з тим, що до Розпорядження №979 не було додано схеми зон охоронюваного ландшафту, внесені зміни у додаток №1 Рішення №920 (в редакції Розпорядження №979), а саме, підпункт 3.4.6 пункту 3.4 додатку №1 до цього рішення викладено в наступній редакції: « 3.4.6. Ріка Дніпро з островами і прибережною смугою намиву в районі Оболоні і смугою лівого берегу до Московського мосту, затока р. Деснянки, південно-західні межі Русанівських садів, Микільської слобідки, Русанівська набережна, Березняківська набережна, затока Берковщина, с. Осокорки, оз. Підвірки, колективні сади, південні межі міста (див. схему)».
63. До Розпорядження №1714 було долучено відповідну схему меж зон охоронюваного ландшафту, що вказана в якості схеми до додатку №1 Рішення №920 (в редакції Розпорядження №1714), на якій містяться умовні позначення щодо меж цієї зони.
64. Відтак, зміни, внесені Розпорядженням №1714 до Рішення №920, в частині, що стосується віднесення с. Осокорки до зони охоронюваного ландшафту, полягали лише у розробленні схеми меж даної зони охорони пам`яток.
65. У свою чергу, рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804 затверджено Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року (далі - Генеральний план), зміст якого досліджувався судами попередніх інстанцій.
66. Пунктом 3.4 ДБН Б.1-3-97 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження та затвердження генеральних планів міських населених пунктів» (далі - ДБН Б.1-3-97, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що генеральний план включає текстові та графічні матеріали. До текстових матеріалів відносяться: а) книга генерального плану; б) брошура з основними положеннями генерального плану. Графічними матеріалами є плани і карти аналітичного і проектного змісту, виконані у встановленому масштабі.
67. Пунктом 3.8 ДБН Б.1-3-97 встановлено, що графічні матеріали генерального плану виконуються у складі, наведеному у таблиці 1. У примітці 1 до пункту 3.8 ДБН Б.1-3-97 передбачено, що в залежностi вiд особливостей населених пунктiв (природних, iсторико-культурних, iнженерно-геологiчних, планувальних тощо) в складi генерального плану виконуються додатковi матерiали, а саме: iсторико-архiтектурний та iсторико-мiстобудiвний плани; схеми магiстралей мiського та зовнiшнього транспорту, iнженерного обладнання, заходiв з iнженерної пiдготовки територiй; схема планувальної структури та економiко-мiстобудiвного районування населеного пункту тощо.
68. Так, у розділі 7 «Збереження та охорона історико-культурної спадщини» текстової частини Генерального плану (сторінки 36-37 текстової частини) зазначено, що на історико-містобудівному плані позначені: межі історико-архітектурних та історико-культурних заповідників, заповідних територій, зон охорони пам`яток, а також землі історико-культурного призначення (згідно Земельного кодексу України). На історико-містобудівному опорному плані позначені всі території, визначені Рішенням №920, на які поширюється режим охорони культурної спадщини. Історико-архітектурний та історико-містобудівний опорні плани є основними обліково-охоронними документами. Вони складають базис архітектурно-планувальних рішень Генерального плану і мають використовуватись при розробці, погодженні та затвердженні інших містобудівних, архітектурних та інженерних проектів.
69. Також у даному розділі Генерального плану міститься підрозділ «Комплексна цінність території Давньокиївської частини» (сторінка 38), яким визначено найцінніші, високоцінні та цінні території і території середньої та невеликої цінності, а також встановлено умови допустимих перетворень історичних частин Києва, зокрема, вказано, що « Цінні території пов`язані з селами Осокорки, Позняки і селищем Бортничі. На заході до неї входить ділянка Броварського лісу. Прибережні території включені до зони охоронюваного ландшафту».
70. Графічний матеріал генерального плану, а саме, додаток до Генерального плану міста Києва «Історико-містобудівний опорний план міста», що міститься в загальному доступі в мережі Інтернет, включає всі існуючі зони охорони пам`яток, в тому числі, зони охоронюваного ландшафту.
71. Як вже зазначалось, серед схем меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві, доданих до Розпорядження №979, були відсутні схеми меж зон охоронюваного ландшафту, що встановлені у підпункті 3.4.6 пункту 3.4 розділу 3 додатку №1 до Розпорядження №979, а саме ті, які б визначали межі цієї зони на території с. Осокорки.
72. Таким чином, на виконання вимог статті 29 Закону №3600-IX та статті 32 Закону №1805-III, з урахуванням приписів пункту 4 Рішення №920, при розробці та затвердженні Генерального плану були враховані визначені у Рішенні №920 (в редакції змін, що внесені Розпорядженням №979) межі історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві, а тому положення Генерального плану і доданих до нього графічних матеріалів були єдиною документацією, яка визначала межі зони охорони пам`яток у місті Києві на час видачі оскарженого дозволу.
73. Суди попередніх інстанцій дослідили Генеральний план міста Києва до 2020 року з додатками і встановили, що у Додатку до Генерального плану «Історико-містобудівний опорний план міста» містяться позначення меж зон охоронюваного ландшафту. Проте, оз. Небреж, навколо якого знаходиться земельна ділянка, на якій заплановане будівництво, взагалі не позначене на даному додатку, на ньому позначене лише оз. Тягле, що входить до Осокорківських озер разом із оз. Небреж.
74. Відтак, з огляду на обставини справи та їх нормативне регулювання, з урахуванням висновку судової земельно-технічної експертизи, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 відповідно Додатку до Генерального плану розташована поза межами зон охоронюваного ландшафту. 
75. Суд першої інстанції з цього приводу вказав, що Схема меж зон охоронюваного ландшафту, що є додатком до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1714 від 25 грудня 2007 року, визначає, що територія навколо озера Небреж, а це безпосередньо земельна ділянка (кадастровий номер 8000000000:96:001:0008), є зоною охоронюваного ландшафту. 
76. Такий висновок цей суд зробив з огляду на лист Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 березня 2018 року за № 060-1866 та лист Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 травня 2018 року за № 001-1656, згідно якого зоною охоронюваного ландшафту є всі земельні ділянки, що передані ТОВ «Контактбудсервіс» на підставі рішення Київради від 14 липня 2005 року № 774/3349, в тому числі і розташована в ж/м Осокорки - Центральні (1, 2 мікрорайони) у Дарницькому районі м. Києва земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 загальною площею 90,6379 га. Також, виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 загальною площею 90,6379 га є зоною охоронюваного ландшафту починаючи з 1979 року.
77. При цьому цей суд відхилив висновки судової експертизи у справі від 17 лютого 2023 року №19642/2-41, якими підтверджено знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 загальною площею 90,6379 поза межами зони охоронюваного ландшафту, оскільки експертами не досліджувались інші п`ять питань, які ставилися на дослідження. 
78. На переконання суду касаційної інстанції такі висновки правильно визнані судом апеляційної інстанції помилковими. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що листи Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 березня 2018 року за № 060-1866 та Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 25 травня 2018 року за № 001-1656 не можуть вважатись належним підтвердженням існування розробленої у встановленому порядку та затвердженої уповноваженим на те органом науково-проектної документації щодо визначення меж зони охоронюваного ландшафту, які б відповідали схемі, яка додана до Розпорядження №1714.
79. Крім того, судом апеляційної інстанції було досліджено поряд з іншими доказами і акт судової експертизи, висновки якого покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції. При цьому зазначено, що ненадання відповідей експертами на всі поставлені запитання не є підставою вважати такий висновок недійсним або ж необ`єктивним в частині питань, на які була надана відповідь експертами. Також цим судом не встановлено обставин, які б перешкоджали врахуванню вказаного експертного висновку при вирішенні цього спору.
80. Такий висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на приписах КАС України щодо поняття доказів, їх належності та допустимості під час розгляду справи. Зокрема, за частинами першою та другою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
81. За змістом статей 73, 74 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
82. Відтак, з огляду на зазначені норми процесуального права, висновок судової експертизи від 17 лютого 2023 року №19642/2-41 є доказом, на підставі якого суд може встановити наявність або відсутність фактів, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення. 
Такий доказ у цій справі містить інформацію щодо предмета доказування - знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 загальною площею 90,6379 поза межами зони охоронюваного ландшафту або в межах такої зони.
Судами не встановлено отримання такого доказу з порушенням порядку, встановленого законом. Також у справі не встановлено обставин, які можуть підтверджуватися лише певними засобами доказування і не можуть бути підтверджені висновком експертизи.
83. Статтею 108 КАС України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні. Проте суд першої інстанції вказані вимоги процесуального права порушив, відхиляючи вказаний вище висновок експертизи з посиланням на те, що експертом не надано висновку щодо інших п`яти питань експертизи. 
84. Суд апеляційної інстанції встановив, що п`ять питань, які були поставлені на вирішення експерту і не були ним вирішені, не стосувалися питання знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 загальною площею 90,6379 поза межами зони охоронюваного ландшафту або в межах такої зони. Також не було встановлено інших обставин, які б давали суду першої інстанції підстави для відхилення вказаного висновку експерта. 
85. Окрім того, факт того, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 не належить до зони охоронюваного ландшафту, встановлений також у рішенні Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року і постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 826/16737/18.
86. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що при видачі дозволу, оскарження якого є предметом спору у цій справі, відповідач не порушив норм частини першої статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Ця норма визначає охоронний режим тільки щодо окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, навколо яких мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару. Проте за обставинами справи земельна ділянка, на забудову якої видано спірний дозвіл, у зоні охоронюваного ландшафту, як і в інших охоронних зонах, не перебуває. 
87. Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суспільна, екологічна чи рекреаційна цінність території не є тотожною її перебуванню у встановленій законом зоні охоронюваного ландшафту. Для застосування спеціального правового режиму необхідним є встановлення юридичного факту розташування конкретної земельної ділянки в межах такої зони. У цій справі такий факт не підтверджений належними доказами.
б) щодо належності спірної земельної ділянки до озеленених територій (території великої паркової зони) загального користування та інших питань, які стосуються невиконання вимог законодавства з оцінки впливу на довкілля.
88. Згідно з частиною першою статті 19 Закону №3038-VI детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території. Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції, та підлягає стратегічній екологічній оцінці.
89. Частиною четвертою статті 19 Закону №3038-VI передбачено, що детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території). 
90. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що як генеральний план, так і детальний план населеного пункту є видами містобудівної документації. Зважаючи на приписи статті 19 Закону №3038-VI детальний план населеного пункту повинен уточнювати положення генерального плану, тобто, узгоджуватись з ним, деталізувати його та не суперечити йому, а також визначати планувальну організацію і розвиток відповідної частини території.
91. Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №695/2764 було затверджено детальний план території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва, згідно з проектними рішеннями якого території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва та територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів належать як до території житлової і громадської забудови, так і до озеленених територій загального користування.
92. У свою чергу, частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР визначено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
93. За своєю правовою природою та з огляду на процедуру прийняття, детальний план території, як і генеральний план населеного пункту, є нормативно-правовими актами. Отже, положення Детального плану є загальнообов`язковими, тобто, такими, що поширюються на невизначене коло осіб і підлягають обов`язковому застосуванню, зокрема і ДАБІ при реалізації своїх повноважень і у ДАБІ не було законних підстав не застосовувати положення вказаного Детального плану при вирішенні питання щодо видачі оспорюваного Дозволу.
94. Верховний Суд, направляючи постановою від 26 лютого 2020 року вказану справу на новий розгляд, серед іншого також зазначив про те, що судам при новому розгляді справи належало встановити, чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 до озеленених територій загального користування згідно з положеннями Генерального плану та яким чином останні співвідносяться з положеннями Детального плану. Це потребувало залучення судами попередніх інстанцій спеціальних знань.
95. На виконання вказаних вимог ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 березня 2021 року призначено земельно-технічну експертизу, на вирішення якої, окрім іншого, з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 вересня 2022 року, було поставлене запитання під №7 «Чи розташована земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 в межах озеленених територій, визначених Генеральним планом міста Києва на період до 2020 року, затвердженого рішенням ІХ сесії Київської міської ради ХХІІІ скликання від 28.03.2002 № № 370/1804?». Вказаною ухвалою оплату витрат за проведення судової експертизи в частині згаданого запитання №7 покладено на позивача - ГО «Екопарк Осокорки».
96. Водночас, у висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи в адміністративній справі від 17 лютого 2023 року №19642/2-41 зазначено, що дослідження по вказаному питанню не проводилось у зв`язку із неоплатою позивачем вартості експертизи з питань 3-7 відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5).
97. Відповідно до частини першої статті 107 КАС України у разі ухилення учасника справи від подання до суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
98. З урахуванням приписів частини другої статті 44 КАС України щодо неухильного виконання учасником справи своїх обов`язків, з огляду на порушення позивачем своїх обов`язків, визначених пунктами 2 і 6 частини п`ятої цієї статті щодо сприяння всебічному, повному і об`єктивному встановленню всіх обставин справи і виконання всіх процесуальних дій у встановлені законом або судом строки, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у визнанні обставини того, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 належить до озеленених територій у відповідності до вимог частини першої статті 107 КАС України. Також судами попередніх інстанцій належними і достовірними доказами не встановлено протилежних обставин. 
99. Крім того, колегія суддів касаційного суду враховує, що за Детальним планом території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва, затвердженим Рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №695/2764, території району Осокорки у Дарницькому районі м. Києва та територія між озерами Небреж, Тягле, Мартишів належать як до території житлової і громадської забудови, так і до озеленених територій загального користування.
100. Також з цього приводу суд апеляційної інстанції цілком слушно відхилив висновки суду першої інстанції про знаходження вказаної земельної ділянки у межах озеленених територій загального користування з посиланням на Правила забудови міста Києва, що затверджені рішенням Київської міської ради від 27 січня 2005 року №11/2587, з огляду на те, що вказаний нормативний акт втратив чинність на підставі рішення Київської міської ради від 13 вересня 2011 року №11/622, тобто, до моменту видачі оспорюваного Дозволу і не підлягав застосуванню до спірних правовідносин. 
101. При цьому, судом касаційної інстанції враховуються встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2018 року у справі № 826/4485/18, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року, обставини щодо того, що цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 для забудови об`єктами житлового і соціально-побутового призначення і таке цільове призначення відповідає як положенням Генерального плану м. Києва так і положенням Детального плану району Осокорки. 
102. За визначенням статті 1 Закону №2059-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вплив на довкілля (далі - вплив) - будь-які наслідки планованої діяльності для довкілля, в тому числі наслідки для безпечності життєдіяльності людей та їхнього здоров`я, флори, фауни, біорізноманіття, ґрунту, повітря, води, клімату, ландшафту, природних територій та об`єктів, історичних пам`яток та інших матеріальних об`єктів чи для сукупності цих факторів, а також наслідки для об`єктів культурної спадщини чи соціально-економічних умов, які є результатом зміни цих факторів.
103. Відповідно до частини першої статті 3 Закону №2059-VIII здійснення оцінки впливу на довкілля є обов`язковим у процесі прийняття рішень про провадження планованої діяльності, визначеної частинами другою і третьою цієї статті. Така планована діяльність підлягає оцінці впливу на довкілля до прийняття рішення про провадження планованої діяльності.
104. Суд першої інстанції в своєму судовому рішенні погодився з доводами позивача - ГО «Екопарк Осокорки», щодо наявності у ТОВ «Контактбудсервіс» та ТОВ «Будеволюція» обов`язку подання результатів оцінки впливу на довкілля з метою отримання спірного дозволу на виконання будівельних робіт на об`єкті «Комплексна забудова території об`єктами житлового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування», з огляду на те, що відповідна планована діяльність та об`єкти можуть мати значний вплив на довкілля і підлягають оцінці впливу на довкілля відповідно до вимог пунктів 2, 10 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII.
105. Зокрема, згідно з пунктом 2 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII друга категорія видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, включає сільське господарство, лісівництво та водне господарство, а саме, намив територій на землях водного фонду (абзац 8).
106. Таким чином, Закон №2059-VIII містить вичерпний перелік видів планованої діяльності та об`єктів, які підлягають оцінці впливу на довкілля і норми пункту 2 частини третьої статті 3 цього Закону визначають наступні передумови для віднесення певної планованої діяльності та об`єктів до другої категорії: здійснення такої діяльності у сфері сільського господарства, лісівництва та водного господарства; наслідком цієї діяльності може стати намив територій на землях водного фонду.
107. Як вказано судом першої інстанції, необхідність виконання замовниками будівництва наведеної норми підтверджується тим, що з експертних звітів щодо розгляду проектної документації по Ескізному проекту «Комплексна забудова території об`єктами житлового і соціально-побутового призначення (1, 2, 2а мікрорайони) житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. Коригування» та за проектом «Комплексна забудова території об`єктами житлового і соціально-побутового призначення (1, 2, 2а мікрорайони) житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування», вбачається «намив території (рельєф представлений намивними пісками). Максимальні відмітки поверхні - 102,18 м, мінімальні - 99,08 м. На ненамитій території відмітки поверхні становлять 93.8 м. Ділянку потрібно буде домити до проектних відміток.
108. Проте такі висновки суду першої інстанції спростовані судом апеляційної інстанції, який зазначив, що матеріали справи не містять доказів планованої діяльності саме на землях водного фонду. Цей суд дослідив дані проектної документації, який не передбачає намиву території в межах спірного будівництва, а містить заходи з інженерної підготовки території шляхом насипу ґрунту на понижених ділянках до рівня робочої відмітки території проектної забудови. 
109. Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що експертний звіт не підмінює собою власне проектну документацію, а лише містить висновки щодо дотримання при проектуванні вимог державних будівельних норм, техніки безпеки та інших вимог. Визначальним для визначення змісту і обсягу планованої діяльності є саме матеріали проектної документації на будівництво. Такий висновок базується на приписах ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», затверджених наказом Мінрегіону України від 04 червня 2014 року № 163, пунктом 7.1. яких встановлено, що Проект розробляється для визначення містобудівних, архітектурних, художніх, екологічних, технічних, технологічних, інженерних рішень об`єкта будівництва, його кошторисної вартості.
110. Абзацом третім пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» до другої категорії видів планованої діяльності та об`єктів, які можуть мати значний вплив на довкілля та підлягають оцінці впливу на довкілля, включаються також і інфраструктурні проекти, на що послався позивач, а саме: будівництво житлових кварталів (комплексів багатоквартирних житлових будинків) та торговельних чи розважальних комплексів поза межами населених пунктів на площі 1,5 гектара і більше або в межах населених пунктів, якщо не передбачено їх підключення до централізованого водопостачання та/або водовідведення; будівництво кінотеатрів з більш як 6 екранами; будівництво (облаштування) автостоянок на площі не менш як 1 гектар і більш як на 100 паркомісць.
111. Під час розгляду справи позивач наполягав на застосовності до спірних правовідносин пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» з огляду на відсутність підключення запланованих житлових кварталів (комплексів багатоквартирних житлових будинків) до централізованого водопостачання та водовідведення та здійснення будівництва (облаштування) автостоянок на площі не менш як 1 гектар і більш як на 100 паркомісць.
112. Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.
113. Частиною першою статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що основними складовими вихідних даних для проектування об`єктів містобудування (далі - вихідні дані), проектної документації є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.
114. За визначенням частини першої статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічні умови - це комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об`єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам щодо водопостачання (з урахуванням потреб забезпечення пожежогасіння), тепло-, електро- і газопостачання, водовідведення, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод та телекомунікації.
115. Згідно з додатком Д до ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» вихідні дані для проектування є складовою частиною проектної документації.
116. Суд апеляційної інстанції дослідив проект «Комплексна забудова території об`єктами житлового і соціально-побутового призначення мікрорайонів 1, 2, 2а житлового масиву «Осокорки - Центральні» у Дарницькому районі міста Києва. 2 черга будівництва. Коригування», складовою якого є технічні умови на водопостачання і на каналізування, що були видані Приватним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Водоканал». Вказаний проект передбачає підключення до централізованого водопостачання та водовідведення. 
117. Відтак висновок цього суду про неможливість застосування абзацу третього пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» у відповідній частині є правильним.
118. Щодо доводів про влаштування автостоянок як підстави для віднесення об`єкта будівництва до другої категорії видів планованої діяльності за ознакою будівництва (облаштування) автостоянок на площі не менш як 1 гектар і більш як на 100 паркомісць, суд апеляційної інстанції зауважив, що така діяльність стосується саме будівництва паркомісць.
119. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення в цій частині вказав на застосовність абзацу третього пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» з огляду на те, що згідно проекту на території мікрорайонів 1, 2, 2а розміщується 2 багатоповерхових паркінги на 1800 машино-місць постійного зберігання; всього на 3600 машино-місць. За генеральним планом будівництва кількість постійних машино-місць складає 4836, гостьових 967.
120. Водночас відповідно до ДБН В.2.3-15:2007 «Споруди транспорту. Автостоянки і гаражі для легкових автомобілів» автостоянка (парковка) - спеціально обладнаний відкритий майданчик (площадка) для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів; гараж (паркінг) -будинок (будівля, споруда), частина будинку (будівлі, споруди) або комплекс будинків (будівель, споруд) з приміщеннями для постійного або тимчасового зберігання легкових автомобілів та інших мототранспортних засобів, з постами для ремонту та технічного обслуговування або без них. 
121. Відтак суд касаційної інстанції висновує, що багатоповерхові паркінги є гаражами та у розумінні вимог чинного законодавства не належать до автостоянок. У свою чергу, приписи абзацу третього пункту 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» розповсюджують свою дію лише на автостоянки, тобто парковки відкритого типу, до яких не належать приміщення паркінгів (гаражів) закритого або ж напівзакритого типу. Тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосувати до спірних правовідносин зазначеної у цьому пункті норми права.
122. Таке розмежування не є суто термінологічним. Абзац третій пункту 10 частини третьої статті 3 Закону №2059-VIII пов`язує обов`язковість оцінки впливу на довкілля саме з будівництвом автостоянки як відкритого майданчика, що одночасно відповідає критеріям площі не менш як 1 гектар і місткості більш як 100 паркомісць. Судами попередніх інстанцій не встановлено, а скаржником не доведено, що передбачені проєктною документацією машино-місця утворюють саме такий об`єкт.
123. За такого правового регулювання та обставин цієї справи колегія суддів касаційного суду вважає, що судом апеляційної інстанції правильно застосовано у спірних правовідносинах норми пунктів 2 та 10 частини третьої статті 3 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» та статті 4 Водного кодексу України. При цьому наведені доводи не свідчать про необхідність формулювання окремого загального висновку Верховного Суду поза межами встановлених судами обставин цієї справи. 
124. Відповідно до частини першої статті 37 Закону №3038-VІ право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля», підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.
125. Згідно з частиною другою статті 37 Закону №3038-VІ дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
126. Частиною третьою статті 37 Закону №3038-VІ передбачено, що для отримання дозволу подається заява, до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; 2) копія розпорядчого документа щодо комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду у разі здійснення комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності (замість копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою); 3) проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку; 4) копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або згода його власника, засвідчена у встановленому законодавством порядку, на проведення будівельних робіт у разі здійснення реконструкції, реставрації чи капітального ремонту; 5) копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, та осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд; 6) інформація про ліцензію, що дає право на виконання будівельних робіт, та кваліфікаційні сертифікати; 7) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».
Форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються Кабінетом Міністрів України.
127. Частиною четвертою статті 37 Закону №3038-VІ встановлено, що відмова у видачі дозволу на виконання будівельних робіт видається заявнику в письмовому вигляді з відповідним обґрунтуванням у строк, передбачений для видачі дозволу.
Підставою для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт є: 1) неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу; 2) невідповідність поданих документів вимогам законодавства; 3) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; 4) результати оцінки впливу на довкілля у випадках, визначених Законом України «Про оцінку впливу на довкілля» .
Рішення про видачу або анулювання дозволу на виконання будівельних робіт може бути розглянуто у порядку нагляду центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду (без права видачі дозволу), або оскаржено до суду.
128. Оскільки у справі не встановлено стверджуваних позивачем порушень, які могли слугувати підставами для відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, суд апеляційної інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для скасування дозволу №ІУ113181171313 від 27 квітня 2018 року.
129. Щодо твердження позивача про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права суд касаційної інстанції насамперед наголошує на тому, що зазначені порушення не є обов`язковими підставами, визначеними частиною третьою статті 353 КАС України, для скасування оскарженого судового рішення.
130. Відтак доводи касаційної скарги перевіряються судом касаційної інстанції з огляду на наявність або відсутність зазначених порушень і їх можливий вплив на встановлення фактичних обставин, що мають значення для вирішення справи.
131. Доводом касаційної скарги є порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.
132. Надаючи оцінку зазначеній підставі, суд касаційної інстанції зауважує, що не дослідження судом зібраних у справі доказів може бути підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд лише за умови, якщо суд зробить висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
Такими підставами є: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
133. Під час розгляду цієї справи судом касаційної інстанції було встановлено наявність визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження, а саме зроблено висновок про те, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не врахував висновків, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17 та у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі №759/23414/20, щодо застосування норм Орхуської конвенції, ратифікованої Україною Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV, та статей 10, 11, 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». 
134. Проте у контексті вказаної підстави касаційного оскарження позивач не наводив у касаційній скарзі доводи щодо недослідження судом апеляційної інстанції з цього приводу будь-яких доказів. Суть скарги і висновки суду за результатами її розгляду в цій частині стосувалися неправильного застосування норм матеріального права за відсутності спору щодо встановлених обставин справи. Вказане є підставою для зміни мотивувальної частини судового рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів статті 351 КАС України, а не для його скасування і направлення справи на новий розгляд. 
135. Також у справі не встановлено обставин, за яких Верховний Суд повинен був сформувати висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Крім того, особа, яка подала касаційну скаргу, не мотивувала її необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
136. Іншим доводом касаційної скарги є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд розглянув у порядку спрощеного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
137. З цього приводу колегія суддів касаційного суду зазначає, що згідно з частинами першої-третьої статті 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
138. Частинами другою, третьою та четвертою статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує: для юридичних осіб - п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
139. Верховним Судом у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 640/11869/20 викладено правовий висновок, за яким: «особливостями розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження є: суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (стаття 258 КАС України); підготовче засідання не проводиться (частина третя статті 262 КАС України); перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (частина четверта статті 262 КАС України); суд розглядає справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (частини п`ята та шоста статті 262 КАС України); клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (частина сьома статті 262 КАС України); при розгляді справи суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення; судові дебати не проводяться (частина восьма статті 262 КАС України).
При цьому важливо врахувати, що учасники справи, яка розглядається у спрощеному позовному провадженні, зазнають таких обмежень: скорочений строк на подачі заяву про відвід (стаття 39 КАС України); обмежене право позивача змінити предмет або підставу позову (стаття 47 КАС України); скорочений строк вступу у справу третіх осіб (стаття 49 КАС України); скорочений строк подачі заяви про виклик свідків (стаття 92 КАС України); скорочений строк направлення позивачем третім особам копії позовної заяви (стаття 171 КАС України); обмежене право на об`єднання справ в одне провадження (стаття 172 КАС України); скорочений строк складення судом повного тексту рішення (стаття 243 КАС України); скорочений строк розгляду справи (стаття 258 КАС України); не проводяться судові дебати (стаття 262 КАС України); не проводиться підготовче судове засідання (стаття 262 КАС України)». Цей висновок застосовувався у судовій практиці неодноразово і послідовно.
140. Суд касаційної інстанції констатує, що ухвала суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року містить мотиви щодо розгляду її за правилами спрощеного позовного провадження. 
141. Колегією суддів враховується також процесуальна поведінка особи, яка подала касаційну скаргу, під час розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Зокрема, копію ухвали від 26 лютого 2025 року позивач отримав у встановленому порядку. Треті особи подали свої заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження відповідно до статті 260 КАС України, проте позивач не заперечував проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
У відзиві від 22 червня 2025 року на апеляційну скаргу ТОВ «Будеволюція» позивач заперечував проти доводів скаржника про помилковий розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та вказував, що такий розгляд сприяє швидкому вирішенню спору після направлення справи на новий розгляд. При цьому доводив, що сторонам надана можливість в повному обсязі надати заяви по суті справи та докази і такий розгляд не передбачає спрощеного порядку дослідження доказів у справі (том 19 а. с. 230-235). Однак у касаційній скарзі в цій частині позивач стверджує зворотне. 
142. При цьому суд касаційної інстанції враховує, що відповідно до приписів статті 44 КАС України права та обов`язки учасників справи є рівними і вони мають право на справедливий суд. Проте ці ж учасники мають також обов`язок сприяти суду у справедливому розгляді справи шляхом добросовісної поведінки та надання доказів. Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та вживати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення. 
143. За таких обставин колегія суддів касаційного суду приходить до переконання у тому, що процесуальні дії ГО «Екопарк «Осокорки» свідчать про суперечливу процесуальну позицію позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
144. Відтак, колегія суддів касаційного суду приходить до переконання, що суд першої інстанції мотивовано призначив розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Законодавчо встановленої заборони такого розгляду для цієї категорії справ немає. За таких обставин попередня процесуальна позиція позивача щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не узгоджується з відповідними доводами касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права - статей 12, 257 КАС України. Також судом касаційної інстанції встановлено, що суди попередніх інстанцій встановили всі обставини для правильного вирішення по суті спору у цій справі. 
145. Ще одним доводом касаційної скарги є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
146. У цій постанові Суд уже визначав поняття доказів, їх належність і допустимість щодо обставин цієї справи (пункти 79-81 постанови). При цьому надано оцінку як доказу і висновку судової експертизи від 17 лютого 2023 року № 19642/2-41 та визначено, що зазначений висновок в частині, у якій надано висновки на поставлені перед експертами питання, є доказом, на підставі якого суд може встановити наявність або відсутність фактів, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення. 
147. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції встановив обставини справи на підставі недопустимих доказів. Таким неналежним доказом вважає висновок від 17 лютого 2023 року судової експертизи № 19642/2-41, оскільки експертне дослідження проведене не повно і на всі поставлені перед експертом питання не було надано відповіді. 
148. Як уже зазначалося судом касаційної інстанції, вказаний позивачем висновок є належним та допустимим доказом. В цьому контексті колегія суддів касаційного суду вважає за доцільне вказати, що судом першої інстанції ухвалою від 11 березня 2021 року було задоволено клопотання ТОВ «Контактбудсервіс» та ГО «Екопарк Осокорки» і призначено судову земельно-технічну експертизу. Її проведення доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз (вул. Смоленська, 6, м. Київ). 
На вирішення експертам поставлені такі питання:
1) Яке фактичне місце розташування земельної ділянки площею 90,6379 Га з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 відносно озера Тягле, яке зображено на графічній частині Історико-містобудівного опорного плану міста Києва до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804?
2) Чи розташована земельна ділянка площею 90,6379 Га з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 в межах зон охоронюваного ландшафту, зображених на графічній частині Історико-містобудівного опорного плану міста Києва до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804?
3) Які межі території села Осокорки, станом на 1979 рік, в межах позначень на історико-містобудівному опорному плані та історико-архітектурному опорному плані, як додатках Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року?
4) Чи входить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 в межі с. Осокорки, як територіальної одиниці станом на 1979 рік?
5) Чи включено територію с. Осокорки, як територію адміністративної одиниці, сформованої станом на 1979 рік, до позначень на історико-містобудівному опорному плані та на які поширюється режим охорони культурної спадщини?
6) Чи на історико-містобудівному опорному плані позначені всі території, визначені рішенням виконкому Київської міської Ради народних депутатів № 920 від 16 липня 1979 року «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури у м. Києві», на які поширюється режим охорони культурної спадщини?
7) Чи належить земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:96:001:0008 до озеленених територій (зелених зон загального користування) згідно з положеннями Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року та додатків до нього?
Оплату витрат за проведення судової експертизи в частині питань 1 та 2 було покладено на ТОВ «Контактбудсервіс», а в частині питань 3-7 - на ГО «Екопарк Осокорки».
149. Відповідно до висновку експертизи від 17 лютого 2023 року № 19642/2-41 дослідження з питань 3-7 не проводилися, оскільки не було проведено оплату вартості експертизи. На питання 1 та 2 було надано висновок експертизи. 
150. За таких обставин суд касаційної інстанції вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про можливість і доцільність врахування висновків експерта щодо відповідей на поставлені 1 та 2 питання, оскільки вказані висновки стосуються обставин, що входять до предмета доказування і встановлення таких обставин потребує спеціальних знань за висновками Верховного Суду у цій справі, викладеному в постанові від 26 лютого 2020 року про направлення справи на новий судовий розгляд. Суд апеляційної інстанції належно оцінив вказаний висновок відповідно до статті 108 КАС України поряд з іншими доказами
151. Доводи ж позивача і висновки суду першої інстанції про недопустимість зазначеного висновку експерта як доказу з огляду на те, що експертом не надані відповіді на всі поставлені питання, не ґрунтуються на вимогах КАС України щодо недопустимості доказів. Зокрема, статтею 74 КАС України визначено, що недопустимими є докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
152. Проте жодної з вказаних обставин, які могли б свідчити про недопустимість висновку експертизи від 17 лютого 2023 року № 19642/2-41 як доказу судом першої інстанції не встановлено і таких доказів позивач не навів і не надав. Зокрема не було встановлено порушення судом порядку призначення і проведення експертизи. Також не встановлено обставин справи, які могли б бути підтверджені лише певними спеціально визначеними засобами доказування. 
153. Ненадання експертом відповіді на всі поставлені перед ним питання з мотивів непроведення оплати вартості експертизи не може свідчити про недопустимість такого висновку як доказу, оскільки вирішені експертом і не вирішені ним питання не є взаємно виключними. На питання, щодо яких Верховним Судом під час направлення справи на новий розгляд робився висновок про необхідність спеціальних знань експерт надав відповіді. 
154. Крім того, суд касаційної інстанції зазначає, що судом експертиза призначена з дотриманням вимог статті 102 КАС України, зокрема і з дотриманням права позивача запропонувати суду питання, які, на його думку, потребують висновку експерта та висловлення його згоди щодо обрання судом експертної установи. Повернення експертом матеріалів справи без надання відповіді на запропоновані позивачем питання 3-7 зроблено з дотриманням вимог абзацу 7 пункту 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 листопада 1998 року за № 705/3145, оскільки з вини позивача не виконано ухвалу суду в частині оплати вартості експертизи. 
155. Підсумовуючи доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права колегія суддів касаційного суду зазначає, що під час перегляду у касаційному порядку оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції такі знайшли своє підтвердження щодо не врахування судом апеляційної інстанції під час вирішення питання права громадської організації на звернення до суду з цим позовом висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №910/8122/17 та у постанові Верховного Суду від 18 травня 2023 року у справі №759/23414/20 з питань застосування норм Орхуської конвенції, ратифікованої Україною Законом України від 06 липня 1999 року № 832-XIV, та статей 10, 11, 16 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища». 
156. Інші доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження. Відтак, попри помилковість висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності у позивача права на звернення до суду, цей суд здійснив перегляд рішення суду першої інстанції по суті спору та дійшов правильного кінцевого висновку про відсутність підстав для скасування оспорюваного дозволу. 
157. Колегія суддів наголошує, що такий висновок Суду жодним чином не ставить під сумнів суспільну значущість охорони довкілля чи право зацікавленої громадськості на доступ до правосуддя. Водночас скасування конкретного акта дозвільного характеру, що породжує права та обов`язки для третіх осіб, можливе виключно за умови доведення визначених законом підстав для такого втручання та підтвердження їх належними і допустимими доказами. 
158. З огляду на викладене, колегія суддів касаційного адміністративного суду вважає за необхідне відповідно до приписів статті 351 КАС України змінити мотивувальну частину постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року і викласти її в редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржувану постанову слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
У Х В А Л И В:
Касаційну скаргу Громадської організації «Екопарк Осокорки» задовольнити частково.
Змінити постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року у справі № 826/9175/18, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2025 року у справі № 826/9175/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя В. М. Шарапа

Судді Я. О. Берназюк

С. М. Чиркін