ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/3197/25 пров. № А/857/36812/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Кушнір В.О., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року (суддя – Чепенюк О.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного рішення – 01.08.2025), 
в адміністративній справі №500/3796/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області, 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області (далі – відповідач), в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті позивачу за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 індексації грошового забезпечення в повному розмірі відповідно до вимог Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабміну України від 17.07.2003 № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року та березень 2018 року; 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабміну України від 17.07.2003 № 1078.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 02.07.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника Головного управління про залишення позовної заяви без розгляду.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як базового місяця, та з 01.12.2018 по 31.12.2018 із застосуванням базового місяця березня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січня 2008 року та з 01.12.2018 по 31.12.2018 із застосуванням базового місяця березня 2018 року, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволення решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн 60 коп..
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду є безпідставним та необгрунтованим, винесене із неповним дослідженням доказів і встановленням обставин у справі та з невірним застосуванням норм права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161, 172 КАС України, оскільки позивач звернувся до суду з адміністративним позовом з пропуском строку звернення. Зокрема, вказує апелянт на те, що КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із строком визначеним у ч.2 ст.122 цього Кодексу. Так, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 індексацію грошового забезпечення та зобов`язати відповідача вчинити відповідні дії. При цьому, на момент проходження позивачем служби йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, з урахуванням усіх його складових, тому позивачу було відомо загальну суму, яка щомісячно нараховувалась на його банківські рахунки. Вказує апелянт на те, що позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого законом строку. Враховуючи, що позовна заява подана до суду з пропуском строку встановленого ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка набула чинності з 19.07.2022, і позивачем не наведено підстав для визнання причин пропуску поважними, тому вважає апелянт, що позовну заяву слід залишити без розгляду. Додатково вказує апелянт на те, що ухвала про відмову у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не може бути оскаржена окремо від позову у апеляційній інстанції. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.08.2025 у справі 500/3197/25 – скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 – залишити без розгляду. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 проходив службу в Головному управлінні та відповідно до наказу №133-НК/64 від 14.03.2025 звільнений зі служби цивільного захисту та знятий з усіх видів забезпечення з 14.03.2025 (а.с.9).
Також встановлено, що 03.04.2025 позивач звернувся до Головного управління з заявою, в якій просив надати довідку про виплачене грошове забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 із зазначенням всіх видів грошового забезпечення, в тому числі індексації грошового забезпечення, щомісячної додаткової грошової винагороди, одноразову грошову допомогу (а.с.5 зв.).
За результатом розгляду вказаної заяви, відповідач листом №64 21-1729/64 14 від 04.04.2025 повідомив позивача про те, що виплата індексації в кошторисні призначення з 01.01.2016 по 31.12.2018 не передбачалась (а.с.8 зв.).
Не погодившись із такою бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.
Право звернення до суду є не від`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.
У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.
Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.
Відносно доводів апелянта про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовною заявою з дня коли він міг дізнатися про порушення своїх прав, то колегія суддів з такими не погоджується, з врахуванням наступного.
Згідно з частинами першою, другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Положення статті 122 КАС України не містять норм, які б урегульовували строки звернення осіб, які перебувають (перебували) на військовій службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.
Частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тобто, з вимогою про стягнення належних працівникові сум останній міг звернутись до суду в будь-який час, який не обмежувався строком звернення до суду.
Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин, який набрав чинності 19.07.2022 (далі - Закон №2352-ІХ), назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції.
Зокрема, частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ) встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Отже, починаючи з 19.07.2022 у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці без обмеження будь-яким строком.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі №580/9690/23, від 04 жовтня 2024 року у справі №200/1643/24, від 10 жовтня 2024 року у справі №200/5937/23.
Крім того, Верховний Суд в своїх постановах неодноразово констатував, що індексація є складовою заробітної плати і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати.
Колегія суддів враховує, що позивач звернувся до суду із позовом про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, тобто спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року, тому право позивача на звернення до суду із цим позовом не обмежене будь-яким строком.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
При цьому, доводи апеляційної скарги по суті предмету спору щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не обґрунтовані, а тому не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції. 
Колегія суддів також зауважує, що суд апеляційної інстанції переглядає справу виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги, що узгоджується з положеннями ч.1 ст.308 КАС України. 
Водночас вихід за межі доводів апеляційної скарги допускається лише у випадку встановлення безумовних процесуальних порушень або неправильного застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі відповідач оскаржував виключно висновки суду першої інстанції щодо дотримання позивачем строків звернення до суду із адміністративним позовом. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. 
Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує. 
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин.
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року в адміністративній справі №500/3796/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Тернопільській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	В. О. Кушнір 	
 	 	З. М. Матковська