ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року 	м. Чернівці	Справа № 926/2853-б/24 (926/1464/26)	

Господарський суд Чернівецької області у складі судді Дутки В.В., при секретарі судового засідання Кушлак Л.Л., розглянувши матеріали справи
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю “Роско Груп”, м.Чернівці

до  ОСОБА_1 , м.Одеса 

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м.Київ

про стягнення заборгованості в сумі 50 000,00 грн 

в межах справи 

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”, м. Київ

до товариства з обмеженою відповідальністю “Роско Груп”, м. Чернівці

про банкрутство

представники сторін:
від позивача – не з`явилися
від відповідача – Веселов А.В.
від третьої особи – Грищенко О.М.
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Господарського суду Чернівецької області перебуває справа №926/2853-б/24 про банкрутство ТОВ “Роско Груп”. Постановою від 07.05.2025 припинено процедуру розпорядження майном, визнано ТОВ “Роско Груп” банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кочин Н.В. 
14.04.2026 через систему “Електронний суд” надійшла позовна заява ТОВ “Роско Груп” в особі ліквідатора Кочин Н.В. про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 50000,00 грн у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Ухвалою від 15.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 06.05.2026. 
23.04.2026 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання кредитора ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» про залучення до участі в справі №926/2853-б/24 (926/1464/26) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. 
Ухвалою від 27.04.2026 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - товариство з обмеженою відповідальністю “Компанія “Ніко-Тайс”.
30.04.2025 через систему «Електронний суд» відповідач подав відзив на позов, де просив закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України. В обґрунтування підстав для закриття провадження у справі відповідач зазначив, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 року по справі №926/2853-6/24 позов ТОВ « Роско Груп» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «РОСКО ГРУП» 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів, та 2422,40 грн. судового збору. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2026 р. по цій справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 у справі №926/2853-б/24 (926/2938/25) скасовано і прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Таким чином, у позивача не було підстав для повторного звернення до суду з позовною заявою від 14.04.2026 р. до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь ТОВ «РОСКО ГРУП» тих самих 50 000,00 грн., що і по вищевказаному рішенню суду, які позивач з тих самих підстав вважає безпідставно ним отримані, тобто не було підстав для повторного звернення до суду з даним позовом, при наявності рішення суду, яке набрало законної сили, у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, та відповідно не було підстав для відкриття судом провадження у цій справі. Окрім цього, відповідач зазначив, що вимогу позивача №278/25 від 14.04.2025 про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості) не отримував. Нажаль у зв`язку зі спливом значного часу з дати укладання договору №3009-1 від 30.09.2015 р., згідно якого відповідачем позивачу була надана поворотна фінансова допомога в розмірі 50 000 грн., цей договір у відповідача не зберігся, як і не зберіглася квитанція до прибуткового касового ордеру про надання ОСОБА_1 ТОВ «Роско Груп» поворотної фінансової допомоги в розмірі 50 000 грн. Згідно трудової книжки ОСОБА_1 згідно наказу № 17-к від 02.07.2019 р. був звільнений з посади директора ТОВ «Роско Груп» за власним бажанням з 02.07.2019 р. і з цього часу він доступу до будь-якої документації цього товариства не має. Слід зазначити, що сам факт відсутності у позивача договору №3009-1 від 30.09.2015 р., згідно якого відповідачем позивачу була надана поворотна фінансова допомога в розмірі 50 000 грн., не є підставою вважати його нікчемним, а тому вимога позивача з посиланням на ст.1212 ЦК України, згідно якій особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно, повернути позивачу 50000 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає.
04.05.2026 позивач подав до суду відповідь на відзив, де зазначає про те, що відповідачем не подано суду жодного належного та допустимого доказу того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо зауваження зі сторони Відповідача на необхідність відмови у задоволені позову з огляду на те, що такий же самий спір вже було вирішено судом у відповідності до Постанови Західного апеляційного господарського суду від 22 січня 2026 року по справі №926/2853-б/24 (926/1464/26) позивач наголошує на тому, що як визначає текст даної Постанови, так і підтверджує звуко та відео фіксування судового засідання від 22 січня 2026 року, судом апеляційної інстанції вказано, що Рішення Господарського суду Чернівецької області від 15 жовтня 2025 року у справі №926/2853-б/24 (926/2938/25) скасовано та у задоволені позову відмовлено саме із тих підстав, що позов заявлено до Відповідача як ФОП, а місцевим господарським судом неправомірно здійснено заміну сторони спору без клопотання Позивач, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості здійснити правонаступництво на стадії апеляційного перегляду. Втім, даний процесуальний аналіз та висновок суду не позбавляє можливості Позивачу подати повторно позов до суду із вірним визначенням процесуального статусу Відповідача із тим же самим мотивування порушення матеріального права Позивача.
06.05.2026 до суду подана заява відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності. За твердженнями відповідача, перебіг позовної давності почався із 07 лютого 2017 року та станом на 07 лютого 2020 року строк загальної позовної давності тривалістю у три роки- сплив. Відтак, у задоволенні позову слід відмовити.
Позивач подав заперечення від 06.05.2026 на заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, де просив суд врахувати, що лише 07 квітня 2025 року на підставі Постанови Господарського суду Чернівецької області від 07 квітня 2025 року у справі №926/2853-б/24 було призначено ліквідатора банкрута. Позов до суду було подано 14 квітня 2026 року. Таким чином, позов подано в межах трирічного строку після настання строку періоду обізнаності ліквідатора з порушенням права банкрута та кредиторів. Позивач просить суд здійснити захист порушеного права у справі шляхом поновлення строку позовної давності.
07.05.2026 до суду надійшли письмові пояснення позивача, в яких останній звертає увагу суду на те, що у матеріалах справи відсутні докази узгодження сторонами істотних умов договірних відносин з поставки принтеру (як зазначено в призначені платежу), оскільки між сторонами не укладався договір поставки у письмовій формі, зокрема й у спрощений спосіб шляхом обміну документами. За таких умов виставлення на оплату рахунку не може ототожнюватися з укладанням договору, оскільки складання та надання рахунку має здійснюватися на виконання досягнутих сторонами домовленостей. Дані податкової та фінансової звітності не підтвердили отримання як за відповідний означений період дати перерахування коштів, так і в інші, фінансово звітні періоди, існування правовідносин у сфері надання фінансової допомоги. 
03.06.2026 до суду подана заява про розгляд справ без участі представника позивача.
У судовому засіданні 03.06.2025 представник відповідача просив закрити провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України, а в разі відмови у задоволенні такого клопотання просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову.
Представник третьої особи вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. 
Заслухавши пояснення третьої особи, суд дослідив докази у справі та після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та оголосив перерву до 08.06.2026.
08.06.2026 після перерви судом оголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Як вбачається із матеріалів справи, 03.09.2025 ТОВ «РОСКО ГРУП» звернулося з позовом до фізичної особи-підприємця Руснака Вячеслава Михайловича про стягнення заборгованості в сумі 50 000,00 грн у зв`язку з неналежним та несвоєчасним здійснення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутого майна (грошових коштів).
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 15.10.2025 у справі №926/2853-б/24 (926/2938/25) позов задоволено, стягнуто з Руснака В.М. на користь ТОВ «Роско Груп» 50 000,00 грн безпідставно отриманих коштів та 2 422,40 грн судового збору.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 22.02.2026 вищезгадане рішення від 15.10.2025 скасовано і прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Зокрема, апеляційний суд зазначив таке. Суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що ФОП Руснак В.М. не є належним відповідачем, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли після припинення його статусу підприємця, самостійно здійснив його заміну на фізичну особу – Руснака В.М., без подання відповідного клопотання з боку позивача. Таким чином, суд вийшов за межі наданих йому процесуальних повноважень та допустив порушення норм процесуального права, зокрема вимог ст. 48 ГПК України. Таким чином, з`ясувавши, що у цій справі позов заявлений до неналежного відповідача та немає визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, у задоволенні позову належить відмовити.
Також апеляційним судом встановлено, що дійсно Руснак В.М. мав статус фізичної – особи підприємця, однак припинив підприємницьку діяльність 21.07.2014, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, тобто ще до виникнення спірних правовідносин, пов`язаних із перерахуванням коштів 06.02.2017. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин відповідач не мав статусу фізичної особи – підприємця.
Згідно із частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, Руснак В.М. припинив підприємницьку діяльність 21.07.2014 та на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 06.02.2017, вже не мав статусу фізичної особи – підприємця.
Позовні вимоги про стягнення 50 000, 00 грн. заявлені в цій справі до фізичної особи Руснака В.М., в той час як в справі №926/2853-б/24 (926/2938/25) відмовлено у позові про стягнення 50 000,00 грн з фізичної – особи підприємця Руснака В.М. Відтак, клопотання про закриття провадження по цій справі на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України є безпідставним та задоволенню не підлягає. 
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, під час виконання обов`язків ліквідатора по справі про банкрутство ТОВ «РОСКО ГРУП» стало відомо, що розмір дебіторської та кредиторської заборгованостей Товариства збільшився протягом останніх років. 
Товариство направляло отримані від реалізації товарів та наявні кошти на безпідставне перерахування на користь різного роду Одержувачів, при цьому не розраховувалось зі своїми постачальниками, а також не здійснювало виконання існуючих грошових зобов`язань.
Так, на сьогодні за результатами вжитих арбітражним керуючим заходів в межах справи №926/2853-б/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» отримано інформацію у вигляді банківських виписок від АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «ОТПБАНК». 
Виходячи із аналізу отриманої та наявної інформації щодо активів Боржника та розпорядженням ними останнім до порушення справи про банкрутство, а також відповідно до банківських виписок встановлено, що ОСОБА_1 із поточного рахунку ТОВ «РОСКО ГРУП», відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було отримано грошові кошти відповідно до наступної інформації/даних:
-  06.02.2017 Повернення поворотної фінансової допомоги по договору №3009-1 від 30.09.2015 Без ПДВ на суму 50 000,00 грн.
У зв`язку із проведенням ліквідаційної процедури у справі №926/2853-б/24 про банкрутство товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» та у відповідності до норм/положень Кодексу України з процедур банкрутства, ліквідатором Позивача було направлено на адресу Відповідача вимогу вих. №278/25 від 14 квітня 2025 року про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості).
Однак, вимога позивача залишена без задоволення.
Позивач зазначає, що враховуючи відсутність доказів укладання між сторонами цивільно правового договору у встановленому законом порядку, перераховані ТОВ «РОСКО ГРУП» на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 50 000,00 грн, у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, вважаються такими, що в день їх перерахування безпідставно набуті відповідачем, і, як наслідок, із наступного дня після їх отримання підлягають поверненню на користь ТОВ «РОСКО ГРУП». 
Таким чином, як станом на 07 лютого 2017 року, так і на сьогодні заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «РОСКО ГРУП» щодо неповернення безпідставного набутого майна (грошових коштів) становить 50 000,00 грн, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України).
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.
Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.
Тобто правовідносини позики на умовах, узгоджених у Договорі позики, виникають між сторонами з моменту передання відповідної суми коштів.
Як встановлено судом, матеріали справи не містять договору, на виконання якого здійснено спірні платежі, разом з цим, зміст призначення платежу в банківській виписці: «Повернення поворотної фінансової допомоги по договору №3009-1 від 30.09.2015 Без ПДВ на суму 50 000,00 грн.» саме по собі не підтверджує існування між сторонами договірних правовідносин чи фактичного його виконання.
Відповідач пояснив суду, що вищезгаданий договір у нього не зберігся, як і квитанція до прибуткового касового ордеру про надання поворотної фінансової допомоги в розмірі 50 000,00 грн. 
Основними ознаками договору є: домовленість, тобто для його існування має бути компроміс, збіг волевиявлення учасників; домовленість двох чи більше осіб, тобто з волевиявлення лише однієї сторони не може виникнути договір; спрямованість на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
По своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику.
Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору (п.64 Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.02.2024 у справі № 922/3289/21).
З урахуванням наведеного, позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на відсутність договірних відносин між сторонам цього спору, а відповідач хоча і визнає факт існування договірних відносин, проте не надає примірника договору та допускає суперечливу поведінку.
Відповідач не довів суду на якій правовій підставі використовує отримані від позивача грошові кошти в сумі 50 000 грн та не повертає їх позивачу.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність договірного характеру спірних відносин між сторонами.
Докази повернення відповідачем грошових коштів позивачу в матеріалах справи відсутні.
Доводи відповідача про неотримання вимоги №278/25 від 14.04.2025 року про повернення майна (погашення дебіторської заборгованості) не спростовують позовних вимог та факту непогашеної заборгованості перед позивачем. 
Отже, оскільки перерахування позивачем коштів на рахунок відповідача в сумі 50 000,00 грн. здійснено за відсутності договірних відносин між сторонами, то такі кошти утримуються відповідачем без достатньої правової підстави в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, а відтак вимога позивача про повернення коштів у розмірі 50 000,00 грн є обґрунтованою.
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом від 30.03.2020 №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (набрав чинності 02.04.2020) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п.12 такого змісту: Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22) та від 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 по 30.06.2023.
Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
У подальшому, Законом від 15.03.2022 №2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав чинності 17.03.2022) "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України були доповнені п. 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Отже, і у п. 12, і у п. 19 розд. "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України йшлося саме про продовження позовної давності.
Натомість Законом від 08.11.2023 №3450-IX "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) п. 19 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України був викладений в новій редакції, а саме: У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Тобто порядок обчислення позовної давності був змінений з "продовження на строк дії військового стану" на "зупинення на строк дії такого стану".
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Таким чином, якщо перебіг позовної давності, обчислений відповідно до статей 257, 258 Цивільного кодексу України, розпочався до 02.04.2020 і не сплив до цієї дати, а спірні правовідносини продовжилися після 24.02.2022 (введення в Україні воєнного стану), то можна дійти висновку, що внаслідок двох продовжень і одного зупинення перебігу позовної давності такий строк не сплив, і перебіг позовної давності продовжиться від дати набрання чинності Законом про законодавче скасування зупинення перебігу позовної давності.
Верховний Суд у постанові від 01.12.2025 у справі №906/1674/23 зауважує, що нормами гл. 19 "Позовна давність" розд.V "Строки та терміни. Позовна давність" Цивільного кодексу України не передбачено можливості продовження позовної давності (на відміну від її зупинення (ст. 263) чи переривання (ст. 264)). Фактично, використовуючи у відповідних положеннях "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України такий термін як "продовження", законодавець мав на увазі саме "зупинення" про що, окрім іншого, свідчить внесення відповідних змін згідно із Законом від 08.11.2023 №3450-IX (замість "продовжуються на строк його дії" - "зупиняється на строк дії такого стану").
З врахуванням приписів 253 Цивільного кодексу України судом встановлено, що строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів, почався 07.02.2017 та закінчився 07.02.2020. 
Отже, строк позовної давності щодо вимог про стягнення 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів сплив до 02.04.2020, а відтак не був зупинений (продовжений) через запровадження в Україні спочатку карантину, а потім воєнного стану.
Підсумовуючи викладене, ТОВ «Роско Груп» звернулось до суду із даним позовом 14.04.2026, а відтак ним пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення з ОСОБА_1 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів.
За результатами вирішення даного спору суд дійшов висновку, що права ТОВ «Роско Груп» дійсно були порушені і наявні підстави для задоволення його позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів.
Однак, ОСОБА_1 подав заяву про застосування позовної давності.
Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Оскільки відповідач заявив про сплив строку позовної давності, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Щодо клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 викладено висновки про застування норм права, відповідно до яких позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.
Закон не наводить переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв`язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи на підставі здійсненої оцінки поданих сторонами доказів.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні за захистом порушеного права у спорі, стороною якого є боржник, що вирішується у справі про банкрутство, суди мають виходити з їх об`єктивного, а не суб`єктивного характеру, тобто з обставин, які підтверджують ці причини та вказують на існування об`єктивної перешкоди для боржника своєчасно звернутися за захистом порушеного права. Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин пропуску позовної давності у спірних правовідносинах, суд, з огляду на положення статті 13 Цивільного кодексу України («Межі здійснення цивільних прав»), має враховувати добросовісність поведінки як позивача (заявника), так і відповідача протягом всього періоду з моменту виникнення права на захист порушеного права (права на позов) і до моменту звернення з позовом, зважаючи на характер спірних правовідносин між сторонами, особливості їх нормативного регулювання, надані сторонам права та покладені на них обов`язки тощо (аналогічна позиція викладена у пункті 10.20 постанови Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012).
Застосування норм про позовну давність підпорядковується загальним засадам матеріального цивільного права, які мають фундаментальний характер і є нормами прямої дії, включаючи й загальні положення щодо справедливості, добросовісності та розумності як загального стандарту поведінки учасників цивільних правовідносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2021 у справі №758/10761/13-ц).
Позивачем подано до господарського суду клопотання про визнання поважними причин пропущення строку позовної давності у справі. Як на підставу поновлення пропущеного строку позовної давності Ліквідатор посилається на те, що лише 07 квітня 2025 року на підставі Постанови Господарського суду Чернівецької області від 07 квітня 2025 року у справі №926/2853-б/24 було призначено ліквідатора банкрута. Позов до суду було подано 14 квітня 2026 року. В період із квітня 2025 року по квітень 2026 року Ліквідатором витребовувалися різного роду інформація для визначення, перевірки та встановлення даного активу Банкрута, котрий є предметом даного судового спору, а також направлялись запити для підтвердження їх дійсності та достовірності, з огляду на те, що Електронний кабінет платника податків, не відобразив існування між Позивачем та Відповідачем правовідносин із поставки товару на отримання котрого було здійснено перерахування коштів. Відтак, за відсутності підтверджуючих документів здійснення поставки товару с/г продукції, перераховані кошти є безпідставно набутими Відповідачем. Таким чином, враховуючи, що бездіяльність у роботі ліквідатора відсутня, та позов подано в межах трирічного строку після настання строку/ періоду обізнання ліквідатора із порушенням права банкрута та кредиторів, строк позовної давності про застосування якого заявлено Відповідачем, не сплив. Вказані обставини, на думку Ліквідатора, є поважними для поновлення пропущеного строку позовної давності у цій справі.
Господарський суд зазначає, що наведені ліквідатором підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності не є поважними та такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення ТОВ «Роско Груп» до суду із відповідною позовною заявою до закінчення строків позовної давності.
Поновлення позивачу строку на подання позову через 6 років після його спливу матиме наслідком порушенням справедливого балансу інтересів сторін, покладатиме на відповідача надмірний індивідуальний тягар, що не відповідає критерію пропорційності втручання у мирне володіння майном добросовісним набувачем.
Тому, господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача та поновлення пропущеного строку позовної давності у цій справі.
Згідно частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до частини першої статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. 
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд вважає за належне задовольнити клопотання Відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності та відмовити у задоволенні позову на підставі ч. 4 ст. 267 ГПК України.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою в позові.
Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «РОСКО ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення 50 000,00 грн. безпідставно отриманих коштів - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено та підписано 08.06.2026. 

Суддя В.В.Дутка