Справа № 709/1937/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2026 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Романової О.Г.,
за участі секретаря судового засідання - Данілової О.С.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
відповідача - ОСОБА_3 ,
представника третьої особи Служби у справах дітей Чорнобаївської селищної ради - Рудь О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Чорнобаївської селищної ради, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (далі - позивач) звернувся через свого представника ОСОБА_2 до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: 
АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (далі - відповідач), треті особи: Служба у справах дітей Чорнобаївської селищної ради, адреса: вул. Центральна, 152, с-ще Чорнобай, Золотоніський район, Черкаська область, код ЄДРПОУ 45630125, Міністерство оборони України, адреса: Повітрофлотський проспект, 6, м. Київ, код ЄДРПОУ 00034022, ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ), адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини.
В обґрунтування позовної заяви зазначалося, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , який було розірвано 04 серпня 2022 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Після розірвання шлюбу син весь час проживає із позивачем, відповідачка участі у житті та вихованні сина не приймає, матеріальної допомоги не надає.
Судовим наказом Чорнобаївського районного суду Черкаської області у справі
№ 709/1766/25 стягнуто із відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Проте, відповідачка аліменти не сплачує.
Так, відповідачка жодної участі у вихованні сина не приймає, жодного разу до школи не приходила, матеріально не допомагає, не спілкується із дитиною та навіть не вітає із днем народження.
Весь час, із народження і до моменту звернення до суду, дитина проживає із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , у якого перебуває на повному утриманні. Позивач самостійно займається його вихованням.
У свою чергу, позивач являється військовозобов`язаним, а тому встановлення даних фактів необхідне останньому для оформлення відстрочки від мобілізації, а також призначення соціальних пільг та субсидій.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми цивільного законодавства та практику Верховного Суду, сторона позивача просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 свого неповнолітнього сина ОСОБА_4 (а.с. 1 - 7).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 жовтня
2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 28 - 29).
06 січня 2026 року від представника третьої особи Міністерства оборони України ОСОБА_11 надійшли пояснення у справі, відповідно до яких остання просила у задоволенні позовних вимог відмовити з огляду на наступне. Так, посилаючись на норми сімейного законодавства, практику Верховного Суду, представник третьої особи зазначає про те, що стороною позивача не надано належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог, а встановлення даного факту не відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (а.с. 36 - 41).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 02 лютого
2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 77 - 78).
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Суду пояснила, що син позивача знаходиться на повному утриманні позивача, він його самостійно виховує та дбає про дитину, а мати самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться життям сина та ухиляється від сплати аліментів.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав думку свого представника. Суду пояснив, що після припинення відносин із відповідачкою та розірванням шлюбу, син залишився проживати з ним та перебуває на повному утриманні. Відповідачка, у свою чергу, жодним чином не цікавиться життям сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання, аліменти не сплачує.
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог. Суду пояснила, що підстави для звернення до суду із даною позовною заявою є надуманими та не відповідають дійсності. Так, сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_4 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з батьком та вона щодо цього не заперечувала. Так, перші декілька місяців після розірвання шлюбу позивач забрав дитину у Полтавську область до своїх батьків та забороняв спілкуватися з нею, потім відносини між ними нормалізувалися. Вона, як мати дитини, постійно цікавиться життям дитини, надає матеріальну допомогу для його утримання: купляє одяг, речі побутового вжитку та речі, необхідні для навчання. Постійно цікавиться успіхами у школі, завжди контактує із вчителем. Також, відповідачка інколи забирає сина на вихідні до себе та проводить із ним свій час.
У судовому засіданні представник третьої особи Служби у справах дітей Чорнобаївської селищної ради Рудь О.П. з приводу позовних вимог покладалась на розсуд суду. Повідомила, що у позивача ОСОБА_1 належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини. У свою чергу, жодних контактів із відповідачкою Служба у справах дітей Чорнобаївської селищної ради не мала.
У судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства оборони України не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив до суду свої пояснення по справі, у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
У судове засідання представник третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_6 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направив, причини неявки суду не відомі.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_6 , яка суду повідомила, що працює у кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_7». Разом із нею у колективі близько 10 років працює позивач ОСОБА_1 . Їй відомо, що позивач має сина ОСОБА_4 та самостійно його виховує, постійно забирав із дитячого садка, потім зі школи. Із власних спостережень, мати дитини самоусунулась від виховання дитини та жодним чином не бере участі у житті сина. Досить часто позивач приводить дитину на роботу, від якої жодних слів про матір вона не чула.
У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_7 , яка суду пояснила, що працює у кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_7» та являється хрещеною матір`ю ОСОБА_4 . Позивач ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу із відповідачкою, виховує дитину самостійно, забирав її із дитячого садка, потім зі школи, часто приводив на роботу. Відповідачка ОСОБА_3 досить рідко, один раз в два місяці, або рідше, забирала сина до себе на вихідні. Як відомо свідку, відповідачка не сплачувала аліменти.
У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що працює у кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_7». Разом із нею працює позивач ОСОБА_1 , який самостійно виховує сина ОСОБА_4, оскільки відповідачка самоусунулась від виховання дитини. Так, остання за весь час лише декілька разів забирала сина із школи. Як відомо свідку, позивач не перешкоджає відповідачці бачитись із дитиною.
У судовому засіданні у якості свідка було допитано ОСОБА_9 , яка суду пояснила, що працює вчителем початкових класів у Чорнобаївському ліцеї та навчає ОСОБА_4 . Так, у заяві про зарахування до школи із батьків вказано лише позивача ОСОБА_1 , який до листопада 2025 року завжди приводив та забирав дитину зі школи. Проте, мати дитини - відповідачка ОСОБА_3 завжди цікавилася життям дитини та його навчанням, приходила на репетиції до першого дзвоника, була на зв`язку із вчителем постійно. У листопаді-грудні 2025 року навчальний заклад було переведено на дистанційне навчання, проте ОСОБА_4 майже не підключався до онлайн уроків. Свідок намагалася зв`язатися із позивачем ОСОБА_1 , проте останній на телефонні дзвінки не відповідав та не передзвонював. Після цього, свідок зв`язалася із матір`ю дитини ОСОБА_3 та ситуація покращилася. Також, відповідачка ОСОБА_3 періодично приходила до школи, приносила речі для навчання (альбом, папір, тощо), здавала гроші на потреби класу. Останнім часом поведінка дитини змінилася, ОСОБА_4 не хоче іти додому до батька, були випадки коли він відмовлявся виходити зі шкільного автобуса. 
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступних висновків.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 04 серпня 2022 року було розірвано, рішення суду набрало законної сили 06 вересня 2022 року (а.с. 10).
Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 30 жовтня 2018 року (а.с. 11).
Відповідно до витягів територіальної громади ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19 - 20).
Згідно з довідкою виконавчого комітету Чорнобаївської селищної ради № 1848 від
23 вересня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Відповідно до характеристики на ОСОБА_1 , наданого опорним закладом освіти «Чорнобаївський ліцей Чорнобаївської селищної ради Черкаської області», останній являється батьком ОСОБА_4 , учня 1-Б класу навчального закладу. ОСОБА_1 зарекомендував себе як відповідальна, турботлива, доброзичлива людина. Батьківські обов`язки виконує сумлінно, забезпечує належні умови проживання, навчання та виховання сина. Дитина охайна, доглянута, регулярно відвідує навчальний заклад. Батько дотримується рекомендацій вчителів, забезпечує дитину всім необхідним для повноцінного життя (а.с. 13).
Згідно з характеристикою ОСОБА_1 , надано ФОП ОСОБА_6 , останній довгий час працює в кафе-барі «ІНФОРМАЦІЯ_7» кухарем. Відповідальний, має професійні знання, користується авторитетом. На даний час має на утриманні сина ОСОБА_4 , який проживає разом з ним, без підтримки матері і без її присутності у вихованні сина. Дитина завжди охайна, доглянута, відвідувала дитячий садок, пройшов підготовку до школи та навчається у першому класі (а.с. 15).
Відповідно до інформації, наданої вчителем ОСОБА_10 , ОСОБА_4 з 14 січня 2025 року по 14 серпня 2025 року готувався до школи та проходив навчання. Домашні завдання виконував із батьком ОСОБА_1 . На заняття приходив вчасно, завжди охайно вдягнений (а.с. 14).
Позивач ОСОБА_1 у період з квітня 2025 року по вересень 2025 року працював кухарем у ФОП ОСОБА_6 та його заробітна плата становила 8050,00 грн. в місяць (а.с. 18).
Судовим наказом Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2025 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 вересня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили
25 вересня 2025 року (а.с. 16).
Як вбачається із наданої суду заяви ОСОБА_1 , останній вищевказаний судовий наказ пред`явив 08 жовтня 2025 року до примусового виконання до Чорнобаївського ВДВС (а.с. 17).
Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї, наданого КУ «Центр надання соціальних послуг Чорнобаївської селищної ради», у період з 03 жовтня по 07 жовтня 2025 року проводилася оцінка потреб сім`ї ОСОБА_1 та було встановлено, що батько самостійно виховує сина ОСОБА_4 . Рівень задоволення базових потреб дитини задовільний, проте існує ризик зниження якості догляду через високе навантаження на батька та відсутність систематичної підтримки. Стан задоволення потреб дитини пограничний. Наявні проблеми та обставини певною мірою порушують нормальну життєдіяльність дитини, однак несуттєво впливають на стан задоволення її потреб. Батько здатний задовольнити потреби дитини (а.с. 101 - 102).
На підставі проведеної оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , працівниками КУ «Центр надання соціальних послуг Чорнобаївської селищної ради» було складено акт оцінки потреб сім`ї, відповідно до якого, з поміж іншого, було встановлено відсутність складних життєвих обставин сім`ї, батько самостійно виховує дитину (а.с. 103 - 104).
Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Конвенція про права дитини в пункті 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Як визначено частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Так, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком, обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється.
Суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Отже, у вихованні та утриманні дитини мають брати участь як мати, так і батько дитини.
Проживання одного з батьків, у даній справі матері, окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину.
Позивачем не доведено належними та допустими доказами, що відповідачка самоусунулась від виховання та утримання дитини. Навпаки, як вбачається із пояснень вчителя малолітнього ОСОБА_4 , мати постійно цікавиться життям сина та бере участь у його вихованні.
З приводу стягнення із відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини та доводи сторони позивача про ухилення ОСОБА_3 від їх сплати суд зазначає наступне.
Так, судовим наказом Чорнобаївського районного суду Черкаської області від
25 вересня 2025 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно та надано докази звернення позивача до державного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження.
Проте такі докази не підтверджують доводи сторони позивача про наявність заборгованості у відповідачки по сплаті аліментів.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність стороною позивача факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини.
Щодо доводів апеляційної скарги, що позов поданий саме для встановлення юридичного факту, що має значення для набуття права на відстрочку від мобілізації відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а не для розв`язання спору про право, суд виходить із наступного.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25 березня 1992 року «Про військовий обов`язок і військову службу» статтею 17 Закону України від 06 грудня 1991 року «Про оборону України».
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.
Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене врахуванням усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Отже, у даній справі факт самостійного виховання неповнолітньої дитини є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Разом з тим, як зазначили судді Великої Палати Верховного Суду, викладаючи спільну окрему думку щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня
2024 року у справі № 201/5972/22, з огляду на встановлений статтею 65 Конституції України конституційний обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, надаючи оцінку доводам і доказам у вказаній категорії справ стосовно самостійного виховання і утримання одним з батьків дитини, суди мали б обережно застосовувати таку процедуру, не допускаючи ситуацій, за яких виникав би сумнів у пред`явленні позовів військовозобов`язаних / військовослужбовців з метою штучного створення умов та обставин, які могли б бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та / або звільнення з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тому, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, суди мали б досліджувати обставини (події), які є виключними (непереборними / винятковими / неординарними / особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Суд зауважує, що в умовах особливого періоду (воєнного стану) не можна допускати зловживання процесуальними правами шляхом застосування способів захисту сімейних прав, інтересів дитини тощо з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
Враховуючи вищевикладене, а також мету звернення ОСОБА_1 із даним позовом - необхідність встановлення факту самостійного утримання та виховання його неповнолітнього сина, що фактично є умовою для отримання відстрочки від призову під час мобілізації в режимі воєнного стану, суд вбачає в цій справі ознаки штучного спору, задоволення якого призведе до фактичної можливості для певної міри зловживань щодо виконання особою її конституційного обов`язку, передбаченого ст. 65 Конституції України, що на переконання суду, є неприпустимим.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, судові витрати по справі залишаються за позивачем.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей Чорнобаївської селищної ради, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дитини - відмовити у повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Суддя  О.Г. Романова